Постанова
Іменем України 
17 травня 2018 року
м. Київ
Справа № 758/10974/17 
Номер провадження в апеляційному суді 11-кп/796/2303/2017
Провадження № 51 – 2852 км 18
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання     ОСОБА_4 ,
прокурора                                           ОСОБА_5 ,
засудженого                                      ОСОБА_6 в режимі відеоконференції,
його захисника                                 адвоката ОСОБА_7 ,
 
розглянув в судовому засіданні матеріали провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 грудня 2017 року. 
Обставини справи та зміст оскарженого судового рішення 
ОСОБА_6 , будучи засудженим вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26 січня 2004 року за ст.ст. 93 п.п. «ж», «з», «і», ст. 142 ч. 3,           ст. 142 ч. 2, ст.ст. 17 ч. 1, 142 ч. 3, ст.ст. 19 ч. 4, 142 ч. 3, ст.ст. 19 ч. 6, 69, ст. 263 ч. 1,   ст. 307 ч. 2,  ст. 185 ч. 2, ст. 198, ст. 42 КК України в редакції 1960 року до покарання у виді довічного позбавлення волі звернувся до Апеляційного суду міста Києва із заявою про відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження № 8111, справа № 1-12/04, які знаходяться в Апеляційному суді Автономної Республіки Крим за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, вул. Павленка, 2.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 серпня 2017 року відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено територіальну підсудність розгляду вищевказаної заяви за Подільським районним судом міста Києва. 
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року провадження за заявою ОСОБА_6 про відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження за його засудженням, яке закінчилося постановленням вироку колегії суддів Апеляційного суду АР Крим від 26 січня 2004 року, закрито за недостатністю зібраних матеріалів для точного відновлення матеріалів втраченого кримінального провадження. Цією ж ухвалою засудженому ОСОБА_6 роз`яснено право на повторне звернення з такою ж заявою за наявності необхідних матеріалів. 
Не погодившись із таким рішенням місцевого суду засуджений ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку та ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 грудня 2017 року відмовлено у відкритті провадження за його апеляційною скаргою на підставі ст. 399 ч. 4 КПК України.   
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вважає, що рішенням про відмову у відкритті апеляційного провадження апеляційний суд порушив вимоги ст.ст. 7, 21 КПК України, ст.ст. 3, 8, 55, 64 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зазначає, що за відсутності у процесуальному законі заборони оскарження рішення, постановленого за результатом розгляду заяви про відновлення матеріалів втраченого провадження, таке рішення відповідно до пункту 3 частини 1 статті 392 КПК України може бути оскаржене в апеляційному порядку.   
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник в судовому засіданні підтримали касаційну скаргу і просили її задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні вважала касаційну скаргу обґрунтованою і просила    її задовольнити.
Мотиви суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 1 КПК України встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
Положеннями частини 3 статті 531 КПК України передбачено, що за недостатності зібраних матеріалів для точного відновлення матеріалів втраченого кримінального провадження суд ухвалою закриває розгляд заяви про відновлення матеріалів втраченого кримінального провадження і роз`яснює учасникам судового провадження право на повторне звернення з такою самою заявою за наявності необхідних документів.
При цьому, процесуальний закон не встановлює права на апеляційне оскарження судового рішення, ухваленого за результатами розгляду такої заяви, надавши особі право на повторне звернення із заявою за наявності для цього необхідних документів. 
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ухвала Подільського районного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року, не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку та відповідно до вимог ст. 399 ч. 4 КПК України виніс ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 .  
Щодо доводів касаційної скарги про те, що, відмовивши у відкритті апеляційного провадження з цих підстав, апеляційний суд залишив поза увагою загальні засади кримінального провадження, якими забезпечується право на апеляційне оскарження тих судових рішень, які прямо не передбачені нормами КПК України, то вони не ґрунтуються на законі.
За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності. 
Відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням такого судового рішення, окреме оскарження якого законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, як про це йдеться в касаційній скарзі.
В ухвалі Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).
За таких обставин, наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд. 
Таким чином, порушень прав ОСОБА_6 на доступ до правосуддя не встановлено. За таких обставин ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою, вмотивованою і такою, що відповідає вимогам ст.ст. 370, 418 КПК України.
Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_6 щодо незаконності, на його думку, ухвали місцевого суду не є предметом перегляду суду касаційної інстанції відповідно до ст. 424 ч. 2 КПК України, оскільки вказана ухвала не переглядалася в апеляційному порядку. Крім того, засуджений у касаційній скарзі не порушує питання про перегляд ухвали суду першої інстанції в касаційному порядку, а касаційне провадження відповідно до ухвали Верховного Суду від 01 лютого 2018 року було відкрито саме за касаційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від      29 грудня 2017 року.  
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги, скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції не знаходить. 
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 29 грудня 2017 року залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6   - без задоволення. 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 | ОСОБА_2 | ОСОБА_3