Постанова
Іменем України
31 липня 2018 року
м. Київ
справа № 283/1381/16-к
провадження № 51-3082км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
засудженого                                   ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області на вирок Апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016060080000428, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, мешканця АДРЕСА_1 , судимого 10 лютого 2016 року вироком Малинського районного суду Житомирської області за ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Малинського районного суду Житомирської області від 26 січня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 71 КК частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Малинського районного суду Житомирської області та визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 17 днів.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1рік та покладено виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вироком Апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2017 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано та призначено ОСОБА_6 за           ч. 2 ст. 389 КК із застосування ст. 69 КК покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин. На підставі ч. 1 ст. 71 КК частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Малинського районного суду Житомирської області та визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин. В решті вирок залишено без змін.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції,  ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.
Так, ОСОБА_6 , будучи ознайомленим з порядком відбування покарання у виді громадських робіт та графіком відпрацювання на КМП «Благоустрій», у травні 2016 року мав відпрацювати 76 годин, фактично відпрацювавши 16 годин, без поважних причин на підприємстві більше не з`являвся.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить вирок апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Вказує, що суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки особі засудженого та ступеню тяжкості, вчиненого ОСОБА_6 злочину та стверджує, що досягнення мети покарання у цьому провадженні можливе лише за умови призначення покарання у виді реального позбавлення волі.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні не підтримав касаційну скаргу та просив судове рішення залишити без змін, засуджений висловив позицію про необґрунтованість доводів касаційної скарги прокурора та законність вироку апеляційного суду.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Винуватість ОСОБА_6 у інкримінованому йому кримінальному  правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 389 КК у касаційній скарзі не оспорюється.
Що ж стосується доводів скарги щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного вироком апеляційного суду покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_6 , то Верховний Суд вважає їх безпідставними.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації – це покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, задовольняючи апеляційну скаргу прокурора, та скасовуючи вирок суду першої інстанції, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування визначеного на підставі ст. 71 КК остаточного покарання з випробування на підставі ст. 75 КК, апеляційний суд дійшов висновку про те, що таке звільнення вносить зміни у попередній вирок, який має виконуватися реально.
Поряд із цим, апеляційний суд, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, відсутність обставин, що обтяжують покарання, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття у скоєному та сприяння розкриттю злочину, які визнав такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення та зважив на дані про особу обвинуваченого, який став на шлях виправлення, позитивно характеризується за місцем проходження курсу духовно-психологічної реабілітації від наркозалежності відділення закритого типу для нарко- та алко- залежних чоловіків «Дає життя». З огляду на це, суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК, зазначивши, що наведені обставини у їх сукупності утворюють законні підстави перейти до більш м`якого виду покарання, не зазначеного у санкції ч. 2 ст. 389 КК, у виді громадських робіт, проте яке слід відбувати реально, завдяки чому буде досягнута мета покарання.
Рішення апеляційного суду належним чином мотивоване, є справедливим, а покарання – необхідним і достатнім.
Суд апеляційної інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, вирок не містить підстав, передбачених                         ст. 438 КПК, для його зміни чи скасування.
Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Верховний Суд
у х в а л и в:
Вирок Апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:

 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                           ОСОБА_3