ПОСТАНОВА
Іменем України

01 серпня 2018 року 
Київ
справа №813/847/17
адміністративне провадження №К/9901/38304/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу | Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області
на постанову | Львівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2017 року (суддя А.З. Ланкевич)
та ухвалу | Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року (колегія у складі суддів: Я.С. Попко, Р.П. Сеник, В.П. Сапіга)
у справі | №876/6733/17
за позовом | ОСОБА_2
до | Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача | Управління Державної казначейської служби України у Сихівському районі м. Львова Львівської області
про | визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому з урахуванням зміни позовних вимог просить визнати протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області щодо відмови позивачу у поверненні із бюджету помилково перерахованої суми податку в розмірі 18875,00 грн. та зобов'язати відповідача повернути позивачу помилково перераховану суму податку в розмірі 18875,00 грн.
Позов обґрунтовано тим, що між позивачем та ОСОБА_3, з метою вирішення цивільного спору, добровільно за взаємною згодою сторін укладено мирову угоду, яка затверджена ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 травня 2014 року у справі №464/12799/13-ц. На виконання вимог цієї угоди, ОСОБА_4 (дарувальник) передав безоплатно у власність ОСОБА_5 та їх малолітнім дітям (обдаровувані) дарунок - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - про що сторонами укладено договір дарування від 19 червня 2014 року. 25 червня 2015 року позивач сплатила податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 18875,00 грн. Оскільки ухвала суду, якою затверджено мирову угоду, є добровільним рішенням сторін у розумінні пп.165.1.13 п.165.1 ст.165 Податкового кодексу України, вважає, що сплатила такий податок безпідставно. У зв'язку із цим, звернулась до відповідача із заявою про повернення із бюджету помилково перерахованої суми податку, однак у відповідь отримала неправомірну відмову. 
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року, позов задоволено.
Визнано протиправними дії фіскальної служби щодо відмови ОСОБА_2 у поверненні з бюджету помилково сплаченої суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в розмірі 18875,00 грн., сплаченої відповідно до квитанції №0.0.402608052.1 від 25 червня 2015 року.
Зобов'язано відповідача передати висновки в порядку, визначеному Порядком взаємодії територіальних органів Державної фіскальної служби України, місцевих фінансових органів та територіальних органів Державної казначейської служби України у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 15 грудня 2015 року №1146, Управлінню Державної казначейської служби України у Сихівському районі м. Львова Львівської області про повернення ОСОБА_2 помилково сплаченої суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в розмірі 18875,00 грн., сплаченої відповідно до квитанції № 0.0.402608052.1 від 25 червня 2015 року.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з чим погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що дохід у вигляді вартості дарованої квартири, яка надійшла позивачу за добровільним рішенням сторін з урахуванням норм Сімейного кодексу України відповідно до п.п.165.1.13 Податкового кодексу України не підлягає оподаткуванню, відповідно дії фіскальної служби щодо неповернення позивачу помилково сплаченої суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в розмірі 18875,00 грн. носять неправомірний характер. 
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позову у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, а також зауважив, що податок на доходи фізичних осіб був нарахований з договору дарування квартири від 19 червня 2014 року, а не мирової угоди між подружжям. Шлюб між позивачкою та ОСОБА_3 був розірваний на підставі рішення суду від 20 грудня 2013 року, проте, договір дарування квартири був укладений 19 червня 2014 року, тобто фіскальна служба відзначає, що даний договір був укладений вже після розірвання шлюбу подружжям, тому відповідно до п. 174.6 ст. 174 Податкового кодексу України передбачено оподаткування доходу, отриманого платником податку, як дарунок (або в результаті укладення договору дарування) від фізичних осіб. Отже податок на доходи фізичних осіб з вартості подарованої позивачеві частини квартири сплачено згідно норм чинного податкового законодавства та поверненню не підлягає. Додатково зауважує, що податок був нарахований з договору дарування квартири від 09 червня 2014 року, а не з мирової угоди укладеної між подружжям.
Відзив на касаційну скаргу не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті.
З урахуванням неприбуття у судове засідання жодного з учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце його проведення, касаційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження у відповідності до пункту 2 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України.
Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного. 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з метою вирішення цивільного спору у справі №464/12799/13-ц, який розглядався Пустомитівським районним судом Львівської області, добровільно за взаємною згодою сторін, укладено мирову угоду.
Так, ухвалою Пустимитівського районного суду Львівської області від 15 травня 2014 року визнано мирову угоду сторін; зобов'язано ОСОБА_3 протягом семи календарних днів з моменту підписання і затвердження мирової угоди укласти договір дарування квартири, що належить йому на праві приватної власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, на користь ОСОБА_2 в розмірі 1/2 ідеальної частки та на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в розмірі по 1/4 ідеальних часток квартири кожному; провадження по цивільній справі №464/12799/13-ц про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та поділ майна подружжя закрито.
На виконання вимог вказаної мирової угоди, 19 червня 2014 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_2 (яка діє від свого імені і як законний представник в інтересах малолітніх дітей - доньки ОСОБА_6 та сина ОСОБА_7 - «обдаровувані») укладено договір дарування квартири. Згідно умов даного договору, дарувальник передає безоплатно у власність обдаровуваним належну йому квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а обдаровувані приймають у власність як дарунок вищевказану квартиру. 
Сторони оцінили дарунок в 755000,00 грн. 
Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дитюк Г.М. та зареєстрований в реєстрі за №754.
Судами попередніх інстанцій також встановлено, що 25 червня 2015 року позивач сплатив податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 18875,00 грн., що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «ПриватБанк» № 0.0.402608052.1.
Вважаючи, що такий податок сплачено помилково, 27 липня 2016 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про повернення із бюджету помилково перерахованої суми податку.
За результатами розгляду цієї заяви, 08 вересня 2016 року фіскальною службою надано відповідь, в якій відмовлено позивачу в поверненні помилково сплаченої суми грошового зобов'язання. Відмова мотивована тим, що дарунок отримано не від члена сім'ї першого ступеня споріднення, а тому такий має оподатковуватись податком на доходи фізичних осіб за ставкою 5%. Окрім того, зазначено, що податок з вартості подарованої ОСОБА_2 частини квартири сплачено згідно норм чинного податкового законодавства та поверненню не підлягає.
Зважаючи на встановлені судами попередніх інстанцій обставини у даній справі, касаційний суд вважає їх висновки передчасними, та такими, що зроблені без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак такі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Оподаткування доходів фізичних осіб регламентується розділом IV «Податок на доходи фізичних осіб» Податкового кодексу України.
В силу п.162.1 ст.162 Податкового кодексу України платниками податку на доходи фізичних осіб є фізична особа-резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа-нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Згідно з п. 163.1 ст. 163 Податкового кодексу об'єктом оподаткування платника податку (як резидента, так і нерезидента) є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, що складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду (п.164.1 ст.164 Податкового кодексу України).
Статтею 165 Податкового кодексу України встановлено перелік доходів, які не підпадають під оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Тобто, це доходи, які не враховуються при визначенні загального місячного чи загального річного оподаткованого доходу платника податків.
Доходи, які не включаються до розрахунку загального загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку - це кошти або вартість майна (нематеріальних активів), які надходять платнику податку за рішенням суду в результаті поділу спільної сумісної власності подружжя у зв'язку з розірванням шлюбу чи визнанням його недійсним або за добровільним рішенням сторін з урахуванням норм Сімейного кодексу (пп. 165.1.13 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу).
Тобто, оподаткуванню не підлягають доходи, які отримано одним із подружжя внаслідок поділу майна, яке належало їм на праві спільної сумісної власності.
Затверджуючи мирову угоду, місцевий суд зазначив, що квартира, яка стала предметом дарування, не мала правового статусу спільного сумісного майна, а належала ОСОБА_3 на праві приватної власності. Також в матеріалах справи містяться відомості, що квартира  набута ОСОБА_3 за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Разом з тим, суди попередніх інстанцій, застосувавши до даних правовідносин приписи п.п.165.1.13 ст. 165 Податкового кодексу України, не встановили правовий статус квартири (приватна чи спільна сумісна власність) та відповідно наявність або відсутність права на невключення до складу доходу, який не включається до розрахунку загального оподатковуваного доходу. Зазначена обставина має важливе значення, оскільки частина поділеного спільного сумісного майна не є доходом, тому що як до такого поділу, так і після вона належала чоловіку та дружині, тобто перебувала у спільній власності. Проте, у разі, якщо квартира є приватною власністю одного із подружжя, то набуття права іншим подружжя на це майна внаслідок його дарування, є доходом в розумінні Податкового кодексу України. 
Вказана обставина залишена поза увагою судів попередніх інстанцій, та судами не встановлено всі фактичні обставини справи і відповідні правовідносини, в тому числі з урахуванням норм Сімейного кодексу України, який визначає перелік майна приватної або спільної сумісної власності.
Згідно з частинами першої, другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Оскільки обґрунтованість судового рішення, регламентована приписами Кодексу адміністративного судочинства України, передбачає ухвалення судом рішення на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, тому суди повинні надати належну правову оцінку усім доказам та обставинам, що стосуються предмету доказування, в їх сукупному зв'язку один з одним та дослідити їх в тому обсязі поки не виникне повне переконання в обставинах справи.
Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
За правилами пункту 1 частини 2 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
З огляду на викладене, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області задовольнити частково.
Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 травня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

...........................

...........................

...........................

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду