Постанова
Іменем України 
 
30 травня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 320/3303/16-ц
провадження № 61-11993св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»» на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 вересня 2016 року у складі судді: Колодіної Л. В. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року у складі суддів: Полякова О. З., Воробйової І. А., Кухаря С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення заробітної плати та зобов'язання вчинити певні дії.
 
Позовна заява мотивована тим, що 28 березня 2016 року він отримав від Управління кадрового діловодства банку наказ № 177 від 21 березня 2016 року щодо призупинення його роботи з 01 квітня 2016 року в зв'язку зі зміною умов та розмірів оплати праці в бік погіршення. З 01 квітня 2016 року приміщення офісу Мелітопольського відділення банку ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» де він працював, було закрито, в зв'язку з закінченням договору оренди, що пов'язано із ліквідацією банку. Вказував, що цей наказ є таким, що не відповідає чинному законодавству України.
 
На початку квітня 2016 року позивач направив на адресу відповідача листа - вимогу із вказівкою про порушення роботодавцем норм трудового права щодо процедури попередження у визначений строк працівника про погіршення умов оплати праці. У цьому ж листі просив анулювати наказ № 177 від 21 березня 2016 року та провести донарахування незаконно стягнутих сум його заробітної плати та попередити офіційно згідно до норм чинного законодавства про заплановане погіршення у бік зменшення зарплати за 2 місяці. Проте на день подачі позову відповіді він так і не отримав, при цьому подовжується порушення його трудових та конституційних прав щодо незаконного стягнення певної суми із заробітної плати за квітень та травень.
 
Також вказував, що його карту для виплати заробітної плати було заблоковано та видано нову карту банка-партнера ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» для отримання у подальшому заробітної плати, при цьому, сума, що залишилась на карті банку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у розмірі 23,27 грн не було перераховано на нову зарплатну карту.
 
Позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 177 від 21 березня 2016 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» щодо призупинення його роботи з 01 квітня 2016 року в частині зміни умов та розмірів оплати праці у бік погіршення; зобов'язати ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» повідомити його належним чином про зміну умов та розмірів оплати праці в бік погіршення відповідно до вимог чинного законодавства починаючи з дати набрання рішення суду законної сили; стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на його користь не нараховану у повному обсязі заробітну плату, яка була незаконно утримана згідно наказу № 177 від 21 березня 2016 року починаючи з 01 квітня 2016 року; зобов'язати ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» повідомити його належним чином про заплановане скорочення його посади згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України відповідно до вимог чинного законодавства починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили; стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на його користь суму в розмірі 23,27 грн. шляхом переведення її на його зарплатну картку банка-партнера ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».
 
Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року, позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ № 177 від 21 березня 2016 року ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» щодо призупинення роботи внаслідок простою з 01 квітня 2016 року провідного юрисконсульта відділу стягнення проблемної заборгованості в судовому порядку управління примусового стягнення проблемних активів Південно-Східного регіону центру по роботі з проблемними активами ОСОБА_1 та нарахування заробітної плати за час простою та виплати відповідно до частини першої статті 113 КЗпП України в розмірі 2/3 частини від встановленого працівникові посадового окладу.
 
Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь ОСОБА_1 не нараховану у повному обсязі заробітну плату починаючи з 01 квітня 2016 року по 07 червня 2016 року у розмірі 8203,16 грн. Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 23,27 грн, шляхом переведення її на зарплатну карту ОСОБА_1 банка-партнера ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» судовий збір на користь держави в розмірі 2756,20 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовано тим, що наказ № 177 від 21 березня 2016 року про призупинення роботи ОСОБА_1 з 01 квітня 2016 року із зміною умов та розмірів оплати праці із посиланням на статтю 113 КЗпП України щодо оплати праці, прийнятий із порушенням законодавства про оплату праці, а тому наказ № 177 від 21 березня 2016 року про призупинення роботи ОСОБА_1 з 01 квітня 2016 року із зміною умов та розмірів оплати праці із посиланням на статтю 113 КЗпП України щодо оплати праці є незаконним та підлягає скасуванню.
 
У червні 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало касаційну скаргу, в якій просило оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суди при вирішенні справи в повному обсязі не дослідили докази та не врахували, що: істотні умови праці позивача не змінювались; попередження за два місяці у випадку простою не є обов'язковим; стягнена заробітна плата обчислена не правильно.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
11 серпня 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» надало пояснення по суті касаційної скарги, які зводяться до того, що: справу потрібно розглядати в межах  закону про систему гарантування вкладів фізичних осіб, щодо заборони примусового стягнення коштів; рішення про стягнення з відповідача не нараховану у повному обсязі заробітну плату, не відповідає дійсним обставинам справи; відповідач з урахуванням чинного законодавства здійснив оформлення простою, та правомірно здійснив нарахування позивачу за час простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому посадового окладу.
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2018 року справу призначено до судового розгляду.
 
Колегія суддів приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що наказом №177 від 21 березня 2016 року призупинено роботу ОСОБА_1 з 01 квітня 2016 року із посиланням на статтю 113 КЗпП України щодо оплати праці.
 
30 березня 2016 року на адресу позивача від АТ «Банк «Фінанси та кредит» було надіслано попередження, що посада провідного юрисконсульта відділу стягнення проблемної заборгованості в судовому порядку управління примусового стягнення проблемних активів Південно-Східного регіону центру по роботі з проблемними активами, котру займає ОСОБА_1, скорочуються, трудовий договір розривається та ОСОБА_1 попереджається про наступне звільнення 01червня 2016 року згідно з пункту 1 статті 40 КЗпП України.
 
З урахуванням закриття АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з 01 квітня 2016 року Мелітопольського відділення та для збереження частини заробітної плати відповідачу, останньому було вручено наказ № 177 від 21 березня 2016 року про призупинення його роботи внаслідок простою із встановленням на час простою заробітної плати в розмірі двох третіх від встановленого відповідачу посадового окладу.
 
Суди встановили, що позивачу було нараховано та сплачено: за квітень 2016 року 3 668,70 грн, за травень 3 733,33 грн, за червень 12 978,15 грн.
 
Частково задовольняючи позов суди зробили висновок, що наказ № 177 від 21 березня 2016 року про призупинення роботи ОСОБА_1 з 01 квітня 2016 року із зміною умов та розмірів оплати праці із посиланням на норми статті 113 КЗпП щодо оплати праці є незаконним, як такий, що прийнятий із порушенням законодавства про оплату праці (частина третя 32, частина четверта статті 97, статті 103 КЗпП).
 
Колегія суддів не погоджується з такими висновками судів наступних мотивів. 
 
Згідно статті 34 КЗпП простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. 
 
Відповідно до статті 113 КЗпП час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Час простою з вини працівника не оплачується.
 
Тлумачення статті 34, 113 113 КЗпП свідчить, що при запровадженні простою за ініціативи роботодавця та за відсутності вини працівника на роботодавця покладено обов'язок здійснювати оплату часу простою не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Тобто при простої не відбувається зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення, оскільки розмір окладу залишається незмінним.
 
Таким чином, застосування попередження роботодавцем працівника при впровадженні простою про оплату часу простою не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) законодавством не встановлено. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалено із неправильним застосуванням норм матеріального права (статті 34, 113 КЗпП). У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржені рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» відмовити.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», задовольнити.
 
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року скасувати.
 
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення заробітної плати та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.
 
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 вересня 2016 року та ухвала апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають з моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                           М. Є. Червинська 
 
Судді:                                                                                                      Н. О. Антоненко
 
В. І. Журавель
 
                                                                                                                  В.М. Коротун
 
В. І. Крат