Постанова
Іменем України
 
11 квітня 2018 року
м. Київ
 
справа № 725/2465/16-ц
провадження № 61-14959св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 30 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Лисака І. Н., Височанської Н. К., Міцнея В. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
 
Позовна заява мотивована тим, що з липня 2014 року його колишня дружина ОСОБА_5 разом із їхнім спільним малолітнім сином ОСОБА_6 добровільно виїхала з належної йому на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_1. У зв'язку з цим на підставі частини другої статті 405 ЦК України ОСОБА_5 та ОСОБА_6 втратили право користування цією квартирою, а їхня реєстрація в ній обмежує його права на отримання субсидії, зменшення витрат на житлово-комунальні послуги, вчинення правочинів щодо житла, що в силу статей 16, 386, 391 ЦК України та статті 150  ЖК УРСР 1983 року є підставою для звернення до суду за захистом своїх прав.
 
У свою чергу, ОСОБА_5, яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_6, у червні 2016 року звернулася з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом вселення до неї та зобов'язання власника надати ключі від вхідних дверей.
 
Посилалася на те, що з часу розірвання шлюбу з ОСОБА_4, з 19 березня 2015 року по 25 вересня 2015 року вона проживала у спірній квартирі, але періодично, з метою уникнення фізичного насильства з боку відповідача та сварок, разом з дитиною проживала у АДРЕСА_1, належній ОСОБА_7 Внаслідок заміни ОСОБА_4 замків до вхідних дверей спірної квартири 25 вересня 2015 року вона та дитина мають перешкоди у користуванні квартирою, через що 25 вересня 2015 року вона зверталася до правоохоронних органів для вжиття до ОСОБА_4 заходів реагування з метою отримання доступу до помешкання.
 
Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 червня 2016 року зазначені позови були об'єднані в одне провадження.
 
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 вересня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю задоволено. Визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, яка діє також в інтересах ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням відмовлено.
 
Задовольняючи вимоги за первісним позовом та відмовляючи у задоволенні вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за первісним позовом доведено належними доказами факт добровільної відмови ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від використання спірної квартири з липня 2014 року, а доводи відповідачки про наявність перешкод у користуванні жилим приміщенням спростовуються відсутністю звернень до власника щодо надання ключів до нових замків квартири.
 
Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 30 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_6, задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відмовлено. Позов ОСОБА_5, яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_6, до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою задоволено. Вселено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_4 надати ОСОБА_5 ключі від вхідних дверей. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем за первісним позовом ОСОБА_4 не підтверджено належними та допустимими доказами факт відсутності відповідачів без поважних причини у належній йому на праві власності квартирі понад 1 рік. А тому немає підстав для визнання їх такими, що втратили право на користування спірним житлом на підставі частини другої статті 405 ЦК України. Разом з тим, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що відсутність ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6 у спірній квартирі пов'язана з наявністю в останніх перешкод у її використанні, зокрема, заміною ОСОБА_4 замків вхідних дверей. Даний факт підтверджується зверненням ОСОБА_5 25  вересня 2015 року до Першотравневого районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернівецькій області.
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що факт непроживання ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6 з липня 2014 року встановлено рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 19 березня 2015 року. У силу вимог частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року цей факт не підлягає доказуванню у даній справі. Вказує, що звернення відповідачки до правоохоронних органів з приводу усунення перешкод у користуванні неналежним їй житлом ще не свідчить про порушення її житлових прав.
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому у червні 2017 року, відповідач ОСОБА_5 зазначає, що після розірвання шлюбу до 25 вересня 2015 року вона з сином продовжували проживати у АДРЕСА_1. Вказує на суттєві недоліки при оформленні акту, яким встановлено відсутність її та малолітнього ОСОБА_6 за вказаною адресою понад 1 рік та на відсутність у матеріалах справи оригіналу цього акту. Вважає, що оскаржуване судове рішення є законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
 
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
 
За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
Положеннями статті 64 ЖК УРСР 1983 року передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.
 
Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР 1983 року припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
 
На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згода власника не потрібна (частина друга статті 156, частина перша статті 161 ЖК УРСР 1983 року).
 
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 05 травня 2006 року на підставі договору дарування квартири ОСОБА_4 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 7).
 
Відповідно до довідки про склад сім'ї та прописку, виданої Житлово-будівельним кооперативом № 53, у квартирі АДРЕСА_1, прописані та проживають три особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6
 
15 липня 2007 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено шлюб. Від шлюбу у них є малолітня дитина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.
 
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від  19  березня 2015  року шлюб між сторонами було розірвано. Зазначеним судовим рішенням також було встановлено, що з липня 2014 року сторони не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства та проживають окремо (а. с. 6).
 
Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Судами встановлено і сторонами не заперечувалося, що на момент розірвання шлюбу ОСОБА_5 з малолітнім ОСОБА_6 не проживали разом з ОСОБА_4 у його квартирі з липня 2014 року.
 
Разом з тим, у зустрічній позовній заяві ОСОБА_5 вказує на тимчасовий характер проживання її та малолітнього ОСОБА_6 у спірній квартирі АДРЕСА_1, а саме: з 19 березня 2015  року по 25 вересня 2015 року.
 
Відсутність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у спірному помешканні за вказаний період ОСОБА_4 не доведена, а встановлені рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від  19  березня 2015  року обставини щодо непроживання відповідачів у вказаній квартирі з липня 2014 року обмежуються строком ухвалення цього рішення та не можуть мати наперед встановленого значення.
 
Таким чином, доводи ОСОБА_4 про відсутність ОСОБА_5 з малолітнім ОСОБА_6 більше 1 року у квартирі АДРЕСА_1, як підстава для визнання вказаних осіб такими, що втратили право на користування указаним житлом, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому висновок апеляційного суду про відмову у позові ОСОБА_4 та задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_6, є правильним.
 
Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування та заявником в процесі розгляду справи не спростовані, а також переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК не передбачено.
 
Також колегія суддів бере до уваги позицію Служби у справах дітей Чернівецької міської ради щодо врахування прав та інтересів малолітнього ОСОБА_6 під час ухвалення рішення у справі та з цього приводу зазначає наступне (а. с. 10).
 
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
 
Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
 
З матеріалів справи вбачається та не спростовується сторонами у справі наявність між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 конфліктних ситуацій, які супроводжуються сварками.
 
Разом з цим, визнання ОСОБА_5 та малолітнього ОСОБА_6 такими, що втратили право користуватися спірним житлом, не сприятиме забезпеченню вказаних вище прав малолітнього ОСОБА_6 та може суперечити його інтересам. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін на підставі частини третьої статті 401 ЦПК України, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                               Ю. В. Черняк

                                                                                                                           Б.І. Гулько

                                                                                                                           Д.Д. Луспеник