ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року 
м. Київ
Справа №  905/1369/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
головуючий - Стратієнко Л.В.,
судді: Мамалуй О.О., Ткач І.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Високовольтні мережі",

на рішення Господарського суду Донецької області
(суддя - Левшина Г.В.)
від 25.07.2017
та постанову Донецького апеляційного господарського суду
(головуючий - Марченко О.А., судді - Радіонова О.О., Стойка О.В.)
від 04.10.2017

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпрокомплект 2014"
до - товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Високовольтні мережі"
про стягнення 123 498,00 грн

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ТОВ "Дніпрокомплект 2014" звернулось до Господарського суду Донецької області із позовом про стягнення із ТОВ "ДТЕК Високовольтні мережі" заборгованості в розмірі 123 498,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань з оплати поставленого товару за договорами поставки № 468-ВС-ДЦ від 08.06.2016, №584-ВС-ДЦ від 05.10.2016, №628-ВС-ДЦ від 28.11.2016.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 25.07.2017 позов задоволено. Стягнуто 123 498,00 грн основного боргу та судовий збір в сумі 1852,48 грн. 

Задовольняючи позов до ТОВ "ДТЕК Високовольтні мережі", суд першої інстанції виходив із доведеності факту неналежного виконання відповідачем його зобов'язань за договорами поставки №468-ВС-ДЦ від 08.06.2016, №584-ВС-ДЦ від 05.10.2016, №628-ВС-ДЦ від 28.11.2016 щодо своєчасної оплати вартості поставленого позивачем товару.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 04.10.2017 рішення Господарського суду Донецької області від 25.07.2017 залишено без змін. 

ТОВ "ДТЕК Високовольтні мережі" подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати  вказані рішення і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Підставами для скасування судових рішень відповідач зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанції, зокрема ст.ст. 57, 63 ГПК України (в редакції до 15.12.2017).  Скаржник вважає, що господарські суди дійшли помилкового висновку щодо доведеності та обґрунтованості позовних вимог, оскільки відповідач не отримував жодної партії товару відповідно до укладених договорів, а підпис, який міститься у видаткових накладних, не є підписом представника відповідача. Крім того, скаржник зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті позовної заяви було допущено порушення правил об'єднання позовних вимог, а також звертає увагу суду апеляційної інстанції про ненаправлення додатків до позовної заяви при направленні останньої на адресу відповідача.

Позивач подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначає, що оскаржувані рішення прийняті із дотриманням вимог матеріального і процесуального права, просить відмовити відповідачу в задоволенні касаційної скарги. Вказує, що належним чином виконав свої обов'язки щодо  направлення додатків до позовної заяви відповідачу. Стверджує, що аргументи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що не відноситься до повноважень касаційного суду. Аргументи  відповідача, що він не отримував жодної партії товару відповідно до укладених договорів поставки, є неправдивою інформацією і спрямовані на ухилення від сплати боргу.  

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї і перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Як встановлено господарськими судами, 08.06.2016 між ТОВ "Дніпрокомплект 2014" (постачальник) та ТОВ "ДТЕК Високовольтні мережі" (покупець) укладено договір поставки №468-ВС-ДЦ, на підставі якого постачальник зобов'язався в порядку та на умовах цього договору поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення, в асортименті, кількості, у строки, за ціною та якісними характеристиками, погодженими сторонами у даному договорі та специфікаціях.

05.10.2016 між сторонами укладено договір поставки №584-ВС-ДЦ, за умовами якого постачальник (позивач) зобов'язався поставити у власність покупця (відповідач) рукавички та костюми в асортименті, кількості, в терміни, за ціною та якісними характеристиками, узгодженими сторонами в специфікаціях до договору, а покупець взяв на себе зобов'язання прийняти та своєчасно оплатити товар, що постачається в його власність, згідно з умовами договору.

28.11.2016 між сторонами підписано договір поставки №628-ВС-ДЦ, на підставі якого постачальник (позивач) зобов'язався у порядку та на умовах цього договору поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення, в асортименті, кількості, в строки, за ціною та якісними характеристиками, погодженими сторонами у даному договорі та специфікаціях.

Як встановлено господарськими судами, на виконання вказаних договорів позивач поставив, а відповідач отримав товар за видатковими накладними № РН-0063 від 15.12.2016, № РН-0099 від 24.11.2016, № РН-0064 від 15.12.2016, № РН-0076 від 26.01.2017, № РН-0027 від 08.02.2017 загальною вартістю 123 498,00 грн.

Отримання відповідачем поставленого товару підтверджується підписом представників відповідача у вказаних видаткових накладних та довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей №10/157 від 25.12.2015 та №10/59 від 29.12.2016. Товар прийнятий відповідачем без зауважень. 

Статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму; до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст.ст. 193, 198 ГК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати суму боргу за договорами поставки №468-ВС-ДЦ від 08.06.2016, №584-ВС-ДЦ від 05.10.2016, №628-ВС-ДЦ від 28.11.2016 в сумі 123498,00 грн, Верховний Суд погоджується зі висновками судів попередніх інстанцій про визнання вимоги позивача про стягнення з відповідача 123 498,00 грн заборгованості належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не отримував жодної партії товару відповідно до укладених договорів, а підпис, який міститься у видаткових накладних, не є підписом представника відповідача зводяться до переоцінки доказів у справі.

Наведеним доводам було надано оцінку господарськими судами попередніх інстанцій, які дослідивши оригінали вказаних документів, встановили, що вони містять підписи та печатку відповідача, в той час як відповідачем не було надано доказів викрадення або втрати печатки. Клопотання про призначення експертизи з метою визначення справжності підпису представника покупця, що міститься у видаткових накладних відповідач не заявляв.

Відповідно до ст. 300 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи зазначене, вказані доводи відповідача відхиляються судом касаційної інстанції.

Аргументи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо правил об'єднання позовних вимог не приймаються Верховним Судом, оскільки позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. 

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При прийнятті рішення у цій справі Верховний Суд враховує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації") повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Відтак, наведені ТОВ "ДТЕК Високовольтні мережі" у касаційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування судових рішень та ухвалення нового рішення відповідно до вимог ст. 311 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017), оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування місцевим та апеляційним судами норм матеріального та процесуального права, а колегія суддів не встановила фундаментальних порушень судами першої та апеляційної інстанції при розгляді спору у цій справі.

За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції та рішення першої інстанції прийняті з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування немає.

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно з ст. 129  ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.  

Керуючись п. 13 ст. 8, ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Високовольтні мережі" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Донецької області від 25.07.2017 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 04.10.2017 у справі за № 905/1369/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Л. Стратієнко

Судді                                                                                                  О. Мамалуй 

                                                                                                    І. Ткач