Постанова
Іменем України
 
31 травня 2018 року
м. Київ
 
справа №642/5904/16-ц
провадження №61-23261св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідач - ДругаХарківська державна нотаріальна контора,
треті особи: Мороз Галина Іванівна, ОСОБА_8,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4  на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18 січня 2017 року у складі судді Шрамко Л. Л. та ухвалу апеляційного суду Харківської області 
від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Кокоші В. В., Кіпенка І. С., Шаповал Н. М.,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Другої Харківської державної нотаріальної контори, у якому просив визнати неправомірними дії державного нотаріуса Другої Харківської державної нотаріальної контори Мороз Г. І. по видачі 14 вересня 1995 року 
ОСОБА_9 свідоцтва про право на спадщину за законом на 
1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованому по 
АДРЕСА_1
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер 
ОСОБА_10. За життя, 28 квітня 1992 року, останні було  складено заповіт, яким заповів належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2 в 1/4 частині своєму сину ОСОБА_8 та 3/4 частинах своїй дочці ОСОБА_11 - матері позивачу. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_11 померла.
14 вересня 1995 року ОСОБА_9 державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року її чоловіка ОСОБА_10, та про право власності на ? частину вказаного будинку.
При видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті 
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10, державний нотаріус Мороз Г. І. не перевірила та не врахувала наявність заповіту, складеного ним на користь ОСОБА_11, зіславшись на законодавство, що діяло на час видачі свідоцтва про право власності, а саме положення частини другої статті 524 ЦК УРСР, пунктів 100, 102, 103 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР №45/5 від 21 жовтня 1975 року та пункту 86 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №18/5 від 14 червня 1994 року, що свідчить про неправомірність дій держаного нотаріуса, зареєстрованої в міністерстві юстиції України 7 липня 1994 року за № 152/361.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 18 січня 2017 року  в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення його прав, свобод чи інтересів видачею свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_9 Також судом не встановлено факт прийняття  ОСОБА_11, яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_2 року, спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року її батька ОСОБА_10
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Мотивуючи ухвалу про залишення рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про недоведеність позовних вимог.
У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, справу витребувано з суду першої інстанції.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 
2017 року  № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 частини першої розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
07 травня  2018  року справа надійшла  до Верховного Суду.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не пропустив строк позовної давності звернення до суду з позовом. 
Касаційна скарга також містить посилання на те, що судом не дана оцінку тому факту, що при пред'явленні позову ОСОБА_4 посилався на норму частини другої статті 524 ЦК УРСР, пункту 108 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №18/5 від 14 червня 
1994 року.
Доовди заперечень ОСОБА_8 на касаційну скаргу  зводяться до того, що позивач не може оскаржити нотаріальні дії щодо видачі 14 вересня 
1995 року ОСОБА_9 свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки мати позивача спадщину після смерті її батька не отримувала.
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.
Касаційна скаргане підлягає задоволенню.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Установлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Суд установив, що з 22 травня 1949 року  ОСОБА_10 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина 
ОСОБА_8 та дочку ОСОБА_11 
За час шлюбу ОСОБА_10, ОСОБА_9 збудували житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2, який оформлено на ім'я ОСОБА_10
28 квітня 1992 року ОСОБА_10 склав заповіт, який посвідчено державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори, згідно з яким заповів належний йому житловий будинок АДРЕСА_2 таким чином: 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель сину ОСОБА_8, 3 /4 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель дочці - ОСОБА_11
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 помер 
Спадкоємцями за законом першої черги на майно ОСОБА_10 були дружина померлого - ОСОБА_9, син  ОСОБА_8, дочка
ОСОБА_11
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_11 померла.
Спадкоємцями за законом першої черги на майно ОСОБА_11 були її діти ОСОБА_12, ОСОБА_4, мати померлої - ОСОБА_9 
25 липня 1995 року ОСОБА_8 звернувся з заявою до Другої Харківської державної нотаріальної контори, в якій повідомив про неприйняття ним спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року свого батька ОСОБА_10
14 вересня 1995 року ОСОБА_9 звернулась з заявою до Другої Харківської державної нотаріальної контори про видачу їй свідоцтва про право власності на 1 /2 частину житлового будинку АДРЕСА_2, як спільного майно набутого подружжя за час шлюбу та 1/2 частину вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року чоловіка ОСОБА_9
14 вересня 1995 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою ОСОБА_9 видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2, як спільне майно набуте подружжя за час шлюбу та  свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину вказаного житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року чоловіка ОСОБА_9
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_8, ОСОБА_12, третя особа: Друга Харківська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2, виданого 14 вересня 1995 року Другою Харківською державною нотаріальною конторою спадкоємцю 
ОСОБА_9 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року її чоловіка ОСОБА_9 
Даним судовим рішенням установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_11 дочка ОСОБА_10 мати позивача. ОСОБА_11 постійно проживала в АДРЕСА_3. З заявою про прийняття спадщини після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року звернулись ОСОБА_9 та діти померлої: ОСОБА_12 та ОСОБА_4, від імені яких діяв їх батько ОСОБА_13 Доказів на підтвердження того, що  ОСОБА_11 на праві власності належало будь-яке майно, спадкова справа не містить, як і доказів того, що спадкоємцям видавалось свідоцтво про право власності в порядку спадкування.
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2016 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що ОСОБА_4 спадщини після смерті матері ОСОБА_11 не прийняв. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_9, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Згідно зі статтею 68 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.
За змістом пункту 109 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №18/5 від 14 червня 1994 року, зареєстрованої в міністерстві юстиції України 7 липня 1994 року за № 152/361,  свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.
Встановивши, що позивач не надав доказів на підтвердження прийняття його матір'ю ОСОБА_11, яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_2 року, спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року її батька ОСОБА_9, при видачі 
14 вересня 1995 року ОСОБА_9 оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року її чоловіка ОСОБА_9, державний нотаріус виконала вимоги статті 68 Закону України «Про нотаріат», така видача свідоцтва проведена у строки, встановлені законом, суд прийшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Колегія суддів не бере до уваги посилання в касаційній скарзі на дотримання позивачем строку позовної давності, оскільки дане питання не було предметом дослідження судами.
Доводи касаційної скарги аналогічні доводам, наведеними у позовній заяві та апеляційній скарзі були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.
Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.
З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
При вирішенні даної справи судами першої та апеляційної інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 18 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                В. С. Висоцька
 
В. В. Пророк
 
І. М. Фаловська