Постанова
Іменем України
 
13 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 489/1532/16-ц
провадження № 61-20105 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного  суду:
 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Віндовс Груп»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду 
м. Миколаєва від 20 грудня 2016 року у складі судді Губницького Д. Г. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Лівінського І. В., Данилової О. О., Коломієць В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання зобов'язання припиненим та стягнення коштів.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 10 грудня 2013 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Віндовс Груп» (далі - 
ТОВ «Віндовс Груп») було укладено договір на придбання вікон на загальну суму 24 980,00 грн. Оплату вартості вікон він здійснював у безготівковій формі за допомогою кредитних коштів, наданих ПАТ КБ «Приватбанк» у розстрочку. Повернення кредиту повинно було відбуватися протягом 24 місяців. У день укладання договору він сплатив перший платіж у розмірі 1 579,31 грн.
 
23 грудня 2013 року він розірвав договір з ТОВ «Віндовс Груп» на придбання вікон, у зв'язку із чим йому було повернуто на картку 1 579,31 грн. 
 
Крім того, він дав доручення ПАТ КБ «Приватбанк» на припинення погашення заборгованості за договором кредиту. Однак, відповідач продовжував списувати кошти з рахунку, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість в розмірі 17 504,59 грн, на погашення якої ПАТ КБ «Приватбанк» почало списувати кошти з його рахунків (депозитного, карткового тощо). Загалом відповідачем було списано з його рахунків 10 656,11 грн.
 
Посилаючись на наведене, та з урахуванням уточнень позовних вимог, просив: визнати припиненим його зобов'язання за кредитним договором 
№ 13121000684266 від 10 грудня 2013 року, укладеним з ПАТ КБ «Приватбанк», встановити відсутність будь-яких його зобов'язань за вказаним кредитним договором; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 10 656,11 грн, 3 000,76 грн процентів за користування грошовими коштами,  та стягнути на відшкодування моральної шкоди 
5 000, 00 грн.
 
У квітні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору № б/н від 11 січня 2011 року, ОСОБА_1 користується банківським продуктом «Оплата частинами», за умовами якого йому була видана платіжна картка.
 
10 грудня 2013 року ОСОБА_1 уклав з торгово - сервісним підприємством «Віндовс» договір на купівлю товару, на оплату якого отримав у ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 24 980,00 грн. 
 
Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 зобов'язань щодо повернення кредиту виникла заборгованість, яка станом на 16 березня 2016 року становила 20 957,55 грн, з яких 15 200,00 - заборгованість за кредитом, 
4 282,43 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн  - штраф відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, 974,17 грн - штраф (процентна складова).
 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 
2016 року зазначені вище позови об'єднані в одне провадження.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 15 200,95 грн.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право банку вимагати сплати коштів від позичальника, що одержані за кредитним договором у разі відкликання своєї згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту прямо передбачена пунктом 6 частини шостої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції , що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин. Вирішуючи питання про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 пені та штрафів, у зв'язку із тим, що їх сплата не передбачена у разі відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту.
 
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у разі відкликання своєї згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту, споживач повинен повернути кредитодавцю кошти, одержані згідно з договором. 
 
У травні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, у якій заявник просив скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Касаційна скарга обгрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не урахували, що у зв'язку з розірванням договору з ТОВ «Віндовс Груп» на придбання вікон, неотриманням товару та кредитних коштів, і поверненням першого внесеного ним платежу в розмірі 1 579,31 грн, зобов'язання сторін за кредитним договором припинилися. Поза увагою судів залишилися умови  надання послуги «Еквайринг», не перевірено отримання ТОВ «Віндовс Груп» перерахованих ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитних коштів у розмірі 
24 980,00 грн. Договір укладався з відстрочкою виконання і був розірваний до моменту виконання зобов'язань, у зв'язку з чим обов'язок повернення коштів банку повинен бути покладений на продавця товару - ТОВ «Віндовс Груп», на рахунок якого банк перерахував ці кошти. При цьому Умови і правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» не передбачають повного зарахування коштів на рахунок продавця в день укладення договору.
 
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
08 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного  суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 10 грудня 2013 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Віндовс» договір на придбання вікон на загальну суму 
24 980,00 грн. В цей же день, скориставшись сервісом «Оплата частинами в торгово-сервісному підприємстві «Віндовс» позивач уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського обслуговування № 13121000684266, який складається з анкети-заяви на відкриття карткового рахунку 
№ 5211537345375245, пам'ятки клієнта, Умов і Правил надання банківських послуг, а також Тарифів ПАТ КБ «ПриватБанк», про надання йому кредиту у розмірі 24 980,00 грн зі сплатою комісії за сервіс - 51,75 процентів, комісії екваєрської -1,60 процентів та комісії загальної - 2,16 процентів.  .
 
Згідно з пунктом 1.1.1.73 Умов і Правил надання банківських послуг послуга «Оплата частинами. Без переплат» - це послуга по організації обслуговування і проведенню розрахунків по операціям, здійсненим з використанням платіжних карт на які поширюється послуга «Оплата частинами. Без переплат», згідно яких держатель карти доручає банку здійснювати регулярні платежі в адрес торговця в розмірі і кількості указаних в квитанції, надрукованої на POS терміналі при автоматизації послуги «Оплата частинами».
 
Відповідно до пункту 2.1.1.14 Умов і Правил надання банківських послуг існує два способи отримання такої послуги, перший - з частковим відшкодуванням (пункт 2.1.1.14.3.1), другий - з повним відшкодуванням (пункт 2.1.1.14.3.2). В разі використання другого способу, клієнт доручає банку щомісячно перераховувати платежі на погашення заборгованості по карті 22222250***** в кількості та розмірі, зазначеному в квитанції термінала.
 
10 грудня 2013 року сплатив на рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» перший внесок у розмірі 1 579,31 грн.
 
23 грудня 2013 року ОСОБА_1 розірвав договір купівлі-продажу, відмовившись від отримання товару у продавця, та надав доручення банку про припинення погашення заборгованості за кредитним договором, у зв'язку з чим 24 грудня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повернув на рахунок відповідача перший внесок у розмірі 1 579,31 грн. На квитанції сервісу «Повернення оплати частинами» зазначено про доручення банку зупинити регулярний платіж з карти 52***5245 на погашення заборгованості за картою 2222 *** 5719.  
 
За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 
 
Частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що з відкликанням згоди на укладання договору про надання споживчого кредиту, споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольняючи часткового позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» суди попередніх інстанцій виходили із того, що ОСОБА_1 на виконання вимог частини шостої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, не повернув ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитні кошти.
 
Водночас, суди попередніх інстанцій не взяли до уваги укладений 03 березня 2012 року між ТОВ «Віндовс Груп» та ПАТ КБ «ПриватБанк» договір № 12121 про надання послуг еквайрингу, предметом якого є проведення платежів та розрахунків, що здійснюються з використанням електронного платіжного засобу з використанням сервісів «Оплата частинами. Без переплат», «миттєва розстрочка» та реалізація програми «Бонус Плюс» . 
 
Еквайринг - це діяльність кредитної організації, що включає здійснення розрахунків з підприємствами торгівлі (послуг) за операціями, що здійснюються з використанням банківських карток через POS-термінали, і здійснення операцій по видачі наявних грошових коштів утримувачам банківських карток, що не є клієнтами даної кредитної організації.
 
Судами попередніх інстанцій не досліджено умов договору про надання банківських послуг, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Віндовс Груп», на підставі якого ОСОБА_1 і було надано кредит у формі послуги «Оплата частинами», та не перевірено чи були перераховані на рахунок товариства кредитні кошти у розмірі 24 980,00 грн і на яких умовах (разовою трансакцією, чи щомісячними платежами), та які умови повернення кредиту у зв'язку з розірванням споживачем договору на придбання товару.
 
Відповідно до наявних у матеріалах справи Умов і Правил надання банківських послуг, банк зобов'язується надати позичальнику кредит шляхом перерахування коштів на рахунок торгово-сервісного підприємства (пункт 2.7.1.1.1).
 
Згідно розділу 3.7.1 Умов і Правил надання банківських послуг (послуга «Еквайринг») до обов'язків банку відноситься відшкодування суми трансакцій проведених у торгово сервісній мережі торговця за платіжними реквізитами торговця у валюті України та у строки, зазначені в анкеті-заяві на підключення до послуги «Еквайринг» (пункт 3.7.1.3.2.5). Однак, матеріали справи не містять анкети-заяви, що позбавляє можливості перевірити умови надання послуги «Еквайринг» щодо повного чи часткового відшкодування сум трансакцій.
 
Відповідно до пункту 3.7.1.2.2.35 Умов і Правил надання банківських послуг, при проведенні операції «повернення товару» торговець зобов'язаний діяти згідно пункту 3.7.1.4.7.
 
У разі повернення товару, придбаного по сервісу «Оплата частинами», торговець зобов'язаний провести зарахування грошових коштів на рахунок банку № 29240827508181.
 
Пунктом 3.7.1.4.7 Умов і Правил надання банківських послуг передбачено, що повернення грошових коштів по операції «повернення товару» проводиться торговцем тільки на картку, з якої відбулась транзакція. 
 
Суди попередніх інстанцій не встановили, чи були перераховані ПАТ КБ «ПриватБанк» на рахунок ТОВ «Віндовс Груп» грошові кошти у розмірі 
24 980,00 грн за трансакцією № 10122013163349, та чи виконав торговець обов'язок зарахування коштів на рахунок банку у разі повернення товару, придбаного за сервісом «Оплата частинами».
 
Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин у справі, не перевірили умов надання ОСОБА_1 кредитних коштів та підстав їх повернення при розірванні договору на придбання товару.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції, в тому числі зазначив, що ОСОБА_1 не обгрунтовував свої вимоги посиланням на повернення придбаного ним у ТОВ «Віндовс» товару, а лише зазначав про розірвання договору, що на думку суду, унеможливлює застосування частини третьої статті 9 Закону України «Про захист прав споживачів», якою урегульовано питання повернення товару неналежної якості, чого у вказаній справі не доведено.
 
Такий висновок суду є необгрунтованим, оскільки ОСОБА_1 в позовній заяві не посилався на положення зазначеної норми Закону, а в обгрунтування своїх вимог вказував на його право на відкликання своєї згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту, що передбачено частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та на неправомірні дії банку щодо невиконання його доручення про припинення нарахування заборгованості за кредитним договором у зв'язку з його розірванням. 
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Таким чином, в силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини,  що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.  
 
Не встановлення попередніми судами фактичних обставин у даній справі, унеможливлює прийняття судом касаційної інстанції  остаточного рішення.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки, що відповідно до пункту 1 частин третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 30 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий:                                                                        В. А. Стрільчук
 
Судді:                                                                                             В. О. Кузнєцов
 
                                                                                              А.С. Олійник
 
                                                                                              О.В. Ступак
 
Г. І. Усик