Постанова
Іменем України 
 
17 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 643/11742/16-ц
провадження № 61-26879 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д.,            Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4; 
представник позивача - ОСОБА_5;
відповідач - ОСОБА_6;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Московського районного суду           м. Харкова від 5 травня 2017 року у складі судді Харченко А. М. та рішення  апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Карімової Л. В., Бурлаки І. В., Яцини В. Б., 
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до               ОСОБА_6 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини та аліментів на утримання дружини.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона перебуває із ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Починаючи з березня 2016 року відповідач проживає окремо від неї та дочки, матеріально їх не утримує, вихованням та оздоровленням дитини не займається. Вона є вимушеним переселенцем з м. Горлівки Донецької області, власного житла не має, не працює, здійснює догляд за дитиною, яка проживає разом з нею. 
Відповідач є працездатною особою, інших неповнолітніх дітей або осіб, які б перебували на його утриманні, не має, останні два роки працює неофіційно та отримує значний дохід, оскільки його робота пов'язана із відрядженнями за кордон. На її неодноразові звернення з проханням приймати участь у матеріальному забезпеченні дитини, відповідач не реагує.
Зазначала, що з березня 2016 року вона самостійно несе додаткові витрати на дитину, пов'язані із забезпеченням для неї гідних умов проживання, а саме: оплачує половину орендної плати за оренду квартири АДРЕСА_1 у розмірі 2 150 грн. 
У зв'язку з наведеним,уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила суд стягнути з ОСОБА_6 на її користь: аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 1 500 грн щомісячно, починаючи з 1 березня 2016 року до досягнення дитиною повноліття; додаткові витрати на неповнолітню дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 2 150 грн; аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі у розмірі 1 600 грн щомісячно, починаючи з 28 вересня            2016 року до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 5 травня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 800 грн щомісяця, починаючи з 28 вересня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 додаткові витрати на неповнолітню дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі 1 075 грн щомісяця за період з липня 2016 року по липень 2017 року. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 700 грн щомісяця, починаючи з 28 вересня 2016 року, та до досягнення ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 року.У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач як батько дитини зобов'язаний приймати участь в її утриманні та додаткових витратах на її утримання, а з урахуванням того, що позивачка не працює, здійснює догляд за їх дитиною, яка не досягла трьох років, відтак, вона має право на утримання від відповідача до досягнення їх дочкою трьох років. 
 
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року  апеляційну скаргу ОСОБА_4відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова    від 5 травня 2017 року скасовано в частині стягнення додаткових витрат з відмовою в цій частині у позові ОСОБА_4 та змінено: зменшено розмір аліментів на утримання дружини і стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 400 грн щомісяця, починаючи з 28 вересня 2016 року та до досягнення ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 року. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач має можливість працювати і будь-яких обмежень з цього приводу (інвалідність тощо) у нього немає, проте він, як і його дружина, є особою, що має статус особи, яка переміщена з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, не має стабільного доходу, тому розмір аліментів має бути зменшено. Вимоги позивачки про стягнення додаткових витрат на дитину є необґрунтованими, оскільки витрати на оренду житла не є додатковими витратами на дитину у розумінні статті 185 СК України та Закону України «Про охорону дитинства». При вирішенні питання про стягнення аліментів за минулий час суд виходив з того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що вона вживала заходи для отримання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати.
 
У жовтні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами при вирішенні питання про стягнення аліментів за минулий час не було враховано показання свідка ОСОБА_9, а також роздруківки повідомлень, які підтверджували, що у період з березня по вересень 2016 року позивачка зверталася до відповідача з проханням надати матеріальну допомогу на дитину. Зазначала, що відповідач має неофіційний мінливий дохід, інші неповнолітні діти та/або непрацездатні батьки на утриманні відповідача не перебувають, тому суди безпідставно визначили розмір аліментів на утримання дитини у сумі 800 грн щомісячно та аліментів на її утримання у розмірі 400 грн щомісячно, оскільки такий розмір аліментів не є достатнім.
Також суди безпідставно відмовили у стягненні додаткових витрат на утримання дитини, так як позивач з дитиною є вимушеними переселенцями, що підтверджується довідками про взяття їх на облік внутрішньо переміщених осіб, тому їм необхідно забезпечувати себе житлом.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України).
 
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. 
 
У силу положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.
 
Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (частина перша   статті 184 СК України).
 
Згідно з вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
 
Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
 
Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
 
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягає доведенню особою, яка пред'явила такий позов.
 
Відповідно до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.
 
Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши положення статей 182-185, 191 СК України, дійшли правильного висновку про те, що відповідач не приймає належної участі в утриманні дочки, тому стягнули з нього аліменти на її утримання та на утримання позивачки (до досягнення дочки трирічного віку), згідно з вимогами закону, навівши обґрунтовано розмір аліментів, врахувавши стан здоров'я, матеріальне становище сторін, їх сімейний стан, прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.
 
Посилання касаційної скарги на те, що відповідач є особою працездатного віку, не має на утриманні інших неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків, а тому може сплачувати аліменти у визначеному позивачкою розмірі та додаткові витрати на дитину, безпідставні, оскільки розмір аліментів визначено судами з урахуванням всіх обставин справи, а наявність особливих обставин, які потребують додаткових витрат дитину, позивачем не доведено, що є її процесуальним обов'язком (частина перша                  статті 60 ЦПК України 2004 року). Необхідність сплачувати за оренду житла не є підставою для стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину у розумінні статті 185 СК України.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги є безпідставними й на законність судових рішень не впливають. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
 П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
 
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 5 травня 2017 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник
 
Ю. В. Черняк