ПОСТАНОВА
Іменем України

26 червня 2018 року 
м. Київ
справа №826/1134/16
адміністративне провадження №К/9901/11897/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді Мороз Л.Л.,
суддів: Бучик Ю.А., Гімона М.М., –
розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у касаційній інстанції ї адміністративну справу № 826/1134/16
за позовом заступника військового прокурора Білоцерківського гарнізону Центрального регіону України (далі – заступник військового прокурора) в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – військкомат), Міністерства оборони України (далі – Міноборони), треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі – ГУ ПФУ), про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою військового прокурора 
на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року у складі судді Аблова Є.В. та 
ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого судді Глущенко Я.Б., суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б. – 
ВСТАНОВИВ:
26 січня 2016 року заступник військового прокурора в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним рішення військкомату про відмову в наданні та оформленні відповідних документів, необхідних для призначення та виплати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) одноразової грошової допомоги в зв`язку із загибеллю ОСОБА_4 та про відмову в оформленні подання, разом з відповідними документами, про призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника та їх направлення до уповноваженого органу для призначення пенсії;
- зобов`язати військкомат надати відповідні документи, необхідні для призначення та виплати неповнолітній особі одноразової грошової допомоги та оформити подання про призначення їй відповідної пенсії до уповноваженого органу для призначення пенсії;
- зобов`язати Міноборони нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в зв`язку із загибеллю військовослужбовця – ОСОБА_4 під час виконання ним обов`язків військової служби в розмірі 609 000 грн.
Позов обґрунтовано тим, що в листопаді 2015 ОСОБА_2 звернулася до військомату з приводу призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в зв`язку із загибеллю ОСОБА_4 та призначення пенсії ОСОБА_1 у зв`язку із втратою годувальника, однак відповіді не отримала. Такою бездіяльністю порушено права та охоронювані законом інтереси неповнолітньої ОСОБА_1 щодо отримання та виплати одноразової грошової допомоги та права на призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника.
Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 19 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року, відмовив у задоволенні позовних вимог.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що законний представник неповнолітньої не зверталась до військкомату з письмової заявою разом із переліком документів, визначеного Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі – Порядок № 975), тому права та інтереси неповнолітньої не були порушені з боку військкомату. Так само, не встановлено й звернення ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до відповідних органів, які призначають пенсію в Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне  забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1. 
02 серпня 2016 року військовий прокурор звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року, ухвалити нове рішення – про задоволення позовних вимог.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди залишили поза увагою лист військкомату від 23 лютого 2016 року № 1402, який міститися в матеріалах справи, в якому зазначено, що ОСОБА_2 звернулась до військкомату з питань оформлення документів про виплату одноразової грошової допомоги та пенсійного забезпечення ОСОБА_1 .
Вищий адміністративний суд України ухвалою 04 серпня 2016 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.
22 серпня 2016 року від військкомату та 01 вересня 2016 року від Міноборони до суду касаційної інстанції надійшли заперечення на вказану касаційну скаргу, в яких вони просять залишити останню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі – КАС України) викладено в новій редакції.
Пунктом 4 частини першої розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).
Касаційний адміністративний суд заслухав у попередньому судовому засіданні доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін, з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Суди встановили, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , солдата, призваного по мобілізації, командира відділення інженерно-саперної роти групи інженерного забезпечення військової частини – польова пошта НОМЕР_1 , який приймав участь в антитерористичній операції та 17 вересня 2015 року загинув при виконанні обов`язків військової служби.
16 січня 2016 року, ОСОБА_2 , як законний представник неповнолітньої дочки, звернулась до військового прокурора з проханням допомогти в призначені та отриманні одноразової грошової допомоги дочкою, у зв`язку із чим, заступник військового прокурора звернувся до суду в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 з метою захисту її порушених прав та інтересів.
Також суди встановили, що письмова заява про призначення неповнолітній ОСОБА_1 пенсії у зв`язку із втратою годувальника та заява про виплату їй одноразової грошової допомоги із необхідними документами до уповноваженого органу не подавалась. До того ж суди встановили, що рішення про призначення чи відмови у призначені одноразової грошової допомоги та пенсії у зв`язку із втратою годувальника, в тому числі про відмову в оформленні відповідних документів, ані військкоматом, ані Міноборони не приймалося.
Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У преамбулі Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-XII) зазначено, що він відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до статті 41 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом № 2011-XII.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону № 2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Підпунктами 1, 2 і 3 пункту 2 статті 16 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби; загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві.
Згідно зі статтею 16-1 цього Закону у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України від 09 квітня 1992 № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Відповідно до статті 16 -3 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її отримання. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16 1 цього Закону, від отримання одноразової грошової допомоги її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на її отримання.
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами. Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:
а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;
б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;
в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);
г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги (стаття 16-4 Закону № 2011-ХІІ).
Ці положення кореспондуються з нормами Порядку № 975.
Пунктом 10 Порядку № 975 встановлено, що члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога, подають за місцем проходження служби (зборів) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста або уповноваженим структурним підрозділам державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважений орган), такі документи:- заяву кожного повнолітнього члена сім`ї, батьків та утриманців загиблого (померлого), які мають право на отримання допомоги, а у разі наявності неповнолітніх дітей - іншого з батьків або опікунів чи піклувальників дітей про виплату одноразової грошової допомоги; - витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста із списків особового складу військової частини (підрозділу, органу);- витяг з особової справи про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.
До заяви додаються копії: документа, що свідчить про причини та обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, зокрема про те, що вона не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства; свідоцтва про смерть військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста; свідоцтва про народження військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - для виплати одноразової грошової допомоги батькам загиблого (померлого); свідоцтва про шлюб - для виплати грошової допомоги дружині (чоловікові); довідки органу реєстрації або відповідного житлово-експлуатаційного підприємства, організації чи органу місцевого самоврядування про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста; сторінок паспортів повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; свідоцтва про народження дитини - для виплати одноразової грошової допомоги дитині; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою); рішення районної, районної у м.м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті, сільської, селищної, ради або суду про встановлення над дитиною-сиротою, дитиною, позбавленою батьківського піклування, опіки, піклування (у разі здійснення опіки або піклування над дітьми військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста); рішення суду або нотаріально посвідченого правочину, що підтверджуватиме факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого) (надають особи, які не були членами сім`ї загиблого (померлого), але перебували на його утриманні.
Відповідно до пункту 13 Порядку №975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в п. 10 і п. 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку (пункт 15 Порядку № 975).
Системний аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що передумовою отримання одноразової грошової допомоги, яка виплачується Міністерством оборони України, є звернення до уповноваженого органу, в даному випадку – військкомату, із відповідною заявою та іншими необхідними документами, які в установлений строк розглядаються цим органом, після чого складається висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, який направляється розпоряднику бюджетних коштів для прийняття відповідного рішення (про призначення чи про відмову в призначенні такої допомоги).
Отже, підставою для вчинення дій відповідачами, спрямованих на їх зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу має бути заява та додані до неї документи.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України (в редакції, яка була чинною на час вирішення спору у судах першої та апеляційної інстанціях) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Статтею 6 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. 
Аналогічні положення закріпленні у статтях 2 та 5 КАС України в редакції чинній після 15 грудня 2017 року.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <...>.
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами. 
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України. 
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. 
Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Оскільки у справі, яка розглядається суди встановили, що законний представник неповнолітньої до відповідача із відповідними документами не звертався та останній рішення зі спірного питання не приймав, тому колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог.
При цьому колегія суддів зазначає, що із змісту листа військкомату від 23 лютого 2016 року № 1402 вбачається, що колишня дружина загиблого, яка є законним представником неповнолітньої доньки, зверталась до військкомату з питань оформлення документів, які їй необхідно додавати до заяви про виплату одноразової грошової допомоги та призначення пенсійного забезпечення доньки. І цим листом зроблено запити та вказівки щодо підготовки відповідних документів. Відтак, немає підстав вважати, що військкомат відмовив в наданні та оформленні цих документів.
Оцінюючи наведені сторонами аргументи, Касаційний адміністративний суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.
Як зазначено у частині четвертій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене, Касаційний адміністративний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні рішення суду апеляційної інстанції і погоджується з його висновками у справі. 
Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Керуючись пунктом 4 частини першої Розділу VII Перехідних положень,  статтями 345, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу військового прокурора Білоцерківського гарнізону Центрального регіону України залишити без задоволення.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року у справі № 826/1134/16 – залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз
А.Ю. Бучик
М.М. Гімон,
Судді Верховного Суду