Постанова
Іменем України 
 
07 травня 2018 року
 
м. Київ
 
справа № 359/1499/17
 
провадження № 61-10269св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_4,
відповідач - державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року у складі судді Журавського В. В. та постанову апеляційного суду Київської області від 27 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Кулішенка Ю. М., Сушко Л. П.,
встановив:
У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просив скасувати наказ державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» від 21 лютого 2017 року № 11-07/1-272/п про його звільнення з посади інженера з паливно-мастильних матеріалів групи з організації виробництва відділу центральної заправної станції служби паливно-мастильних матеріалів, поновити його на роботі з 21 лютого                   2017 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 21 лютого 2017 року до дати фактичного поновлення на роботі, та завдану моральну шкоду, розмір якої оцінив у 6 400 грн.
Свої вимоги обґрунтовував, що з 24 травня 2012 року він працював у державному підприємстві «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на посаді інженера з паливно-мастильних матеріалів відділу базового складу паливно-мастильних матеріалів служби паливно-мастильних матеріалів.
Наказом від 21 лютого 2017 року № 11-07/1-272/п «По особовому складу» його було звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Зазначав, що після внесення змін до організаційної структури та штатного розпису служби паливно-мастильних матеріалів на нововведену посаду інженера з паливно-мастильних матеріалів групи з організації виробництва відділу центральної заправної станції служби паливно-мастильних матеріалів, яка за своїми функціональними обов'язками відповідала його посаді, був переведений ОСОБА_6, який раніше обіймав посаду інженера з паливно-мастильних матеріалів відділу центральної заправної системи та спецрідин служби паливно-мастильних матеріалів.
Вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідачем не було враховано його переважне право на залишення на роботі, оскільки він більш тривалий час працював в державному підприємстві «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», має на утриманні дружину, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, та малолітню доньку                        ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Посилаючись на вищенаведені обставини, просив позов задовольнити.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області                              від 17 листопада 2017 року, залишеним без зміни постановою апеляційного суду Київської області від 27 грудня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що підприємством було дотримано процедуру та вимоги закону при звільненні ОСОБА_4 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Від запропонованих відповідачем наявних на підприємстві вакансій позивач відмовився.
У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статей 5, 40, 42, частини другої статті 49-2, частини другої статті 49-4, статті 201 КЗпП України, та порушення норм процесуального права, а саме: статей 8, 9, 10, 89 ЦПК України, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки, не врахували, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства працевлаштувати працівника,  у зв'язку з чим дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі.
Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» подало заперечення, у яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_4 та залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права, звільнення позивача проведено з дотриманням вимог трудового законодавства.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15.
Судами встановлено, що відбулося скорочення посади, яку обіймав позивач, відповідачем неодноразово пропонувалися йому наявні вакантні посади у державному підприємстві «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», від яких він відмовився, що зафіксовано відповідними актами.
Крім того, 02 лютого 2017 року позивач отримав направлення на співбесіду як кандидат на посаду менеджера з обслуговування вантажів відділу виробництва вантажного терміналу та на посаду агента з наземного обслуговування повітряних суден групи наземного обслуговування ПС відділу з НОПС служби наземного обслуговування.
За результатами проведеної співбесіди ОСОБА_4 не рекомендовано до працевлаштування на посаду менеджера з обслуговування вантажів відділу виробництва вантажного терміналу у зв'язку з відсутністю мінімальних кваліфікаційних характеристик. 
Для проходження співбесіди для працевлаштування на посаду агента з наземного обслуговування повітряних суден групи наземного обслуговування ПС відділу з НОПС служби наземного обслуговування ОСОБА_4 не з'явився.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, дійшов обґрунтованого висновку про те, що  звільнення позивача згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України здійснено відповідачем із дотриманням вимог трудового законодавства і без порушення трудових прав ОСОБА_4
Відповідач, як роботодавець, виконав свої обов'язки, покладені статтею                  49-2 КЗпП України, запропонував всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам (професії чи спеціальності позивача, іншу роботу), які існують на цьому підприємстві, від переведення на які позивач відмовився.
Аргументи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що він висловлював згоду на переведення на вакантні посади менеджера з обслуговування вантажів відділу виробництва вантажного терміналу та провідного інженера з технічного нагляду групи технічного нагляду виробничо-технічного відділу служби з будівництва та господарського забезпечення, проте йому було відмовлено у переведенні на ці посади, колегія суддів відхиляє, оскільки згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмовою заявою. Такі заяви у матеріалах справи відсутні.
Правильним є висновок судів і про те, що відповідачем при звільненні позивача не було порушено вимоги статті 42 КЗпП України, відповідно до якої при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Переважне право залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад. У даному випадку мало місце скорочення посади позивача, яка була єдиною на підприємстві. 
Переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду. Перше право за більш кваліфікованими працівниками визначається статтею 42 КЗпП України, а друге - ні.
Чисельність працівників - це списковий склад працівників і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості.
Штат працівників - це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства.
Оскільки у відповідача відбулася зміна організаціної структури, із якої виключено посаду, яку обіймав позивач, підстав для застосування положень статті 42 КЗпП України не було.
Крім того, переведення можливе на вакантну посаду відповідно до кваліфікації працівника або іншу, яку він може виконувати.
Інші аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки,що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 27 грудня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
постановив:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області                                    від 17 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Київської області від 27 грудня 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                            В. І. Журавель
 
Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                      В.І. Крат