ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року 
м. Київ

Справа №  914/1623/17 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Чумака Ю.Я. – головуючого, Дроботової Т.Б., Пількова К.М.,
секретар судового засідання – Овчарик В.М.,
за участю представників:
позивача – Безушка Р.І. (представник за довіреністю від 16.01.2018),
відповідача –  Маланюка М.М. (адвокат), 
третьої особи –  не з`явилися,  
розглянувши касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова на рішення Господарського суду Львівської області від 09.10.2017 (суддя Манюк П.Т.) та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 20.12.2017 (Дубник О.П. – головуючий, судді Скрипчук О.С., Юрченко Я.О.) у справі
за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова
до Львівського державного університету безпеки життєдіяльності
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного 
про усунення перешкод в користуванні майном та повернення майна для постановки на баланс і бухгалтерський облік, 

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
У серпні 2017 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова (надалі – КЕВ м. Львова) звернувся до Господарського суду Львівської області  з позовом до Львівського державного університету безпеки життєдіяльності (надалі –Університет) про зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні майном та повернути у користування КЕВ м. Львова будівлю №2 Управління (за генпланом), що знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 у м. Львові по вул. Клепарівській, 22 (надалі – спірна будівля), для її постановки на баланс і бухгалтерський облік, з посиланням на статті 387, 391 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) та статтю 3 Закону України "Про Збройні Сили України".
Позовна заява обґрунтовується тим, що за актом приймання (передачі) від 18.10.2013 Університету від позивача передано спірну будівлю за згодою тодішнього Міністра оборони України Лебедєва П.В. на лист-звернення начальника Львівського гарнізону генерал-лейтенанта Ткачука П.П. від 03.09.2013 № 2773, тобто рішення про передачу відповідачу військового майна було прийняте одноособово Міністром оборони України, за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України, що не відповідає вимогам чинного законодавства України.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.10.2017 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення місцевого суду мотивоване посиланням на статті 16, 317, 326, 387, 391 ЦК,    статті 3, 14 Закону України "Про Збройні Сили України", статті 1, 3 Закону України “Про правовий режим майна у Збройних Силах України” від 21.09.1999 №1075-XIV (далі – Закон №1075-XIV), статтю 7 Закону України “Про господарську діяльність у Збройних Силах України” від 21.09.1999 №1076-XIV (далі – Закон №1076-XIV), Положення про Міністерство оборони України, затверджене Указом Президента України від 06.04.2011 №406/2011, Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482 (далі - Положення №1482), з урахуванням яких суд, встановивши той факт, що спірна будівля перебуває в державній власності та до моменту передачі відповідачу перебувала в оперативному управлінні позивача, не входила до складу цілісних майнових комплексів підприємств, що не підлягають приватизації, та не використовувалася для розміщення органів державної влади, дійшов висновку про те, що Університетом набуто право користування спірним нерухомим майном за наявності правових підстав, оскільки позивачем спірну будівлю було передано відповідачу на підставі акта приймання (передачі) від 18.10.2013, за наявності письмової згоди Міністра оборони України від 24.09.2013 №16923/С, тоді як у позивача відсутні правовстановлюючі документи на право власності чи  право користування майном. Також місцевим господарським судом зроблено висновок, що застосування речово-правового способу захисту права, зокрема подання позивачем негаторного позову (зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні спірною будівлею), з посиланням одночасно на норми цивільного законодавства, що регулюють віндикаційний та негаторний способи захисту права, не відповідає приписам законодавства. 
Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20.12.2017 рішення залишено без змін. 
Постанова апеляційної інстанції обґрунтовується помилковим незастосуванням судом першої інстанції до спірних правовідносин приписів Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.08.2002 №1282, всупереч пунктам 2^1, 4 якого рішення щодо передачі спірної будівлі (військового майна) не приймалося Кабінетом Міністрів України як уповноваженим органом, але з посиланням на невідповідність обраного позивачем способу судового захисту способам, визначеним законодавством (негаторний позов замість позову про витребування майна з чужого незаконного володіння), апеляційний суд погодився з висновком місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції та постановою апеляційної інстанції, 18.01.2018 КЕВ м. Львова звернувся з касаційною скаргою, у якій просить рішення та постанову скасувати і прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
В обґрунтування своєї правової позиції скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, а саме статті 387 ЦК та статті 277 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК), наголошуючи на тому, що: 1) апеляційний суд, встановивши неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права, а саме застосування Положення №1482 до спірних правовідносин вилучення військового майна, які регулюються спеціальним нормативно-правовим актом –Порядком №1282, безпідставно залишив в силі рішення суду першої інстанції; 2)невірним є твердження апеляційного суду про незастосування позивачем віндикаційного способу захисту, оскільки саме на статтю 387 ЦК посилався позивач в обґрунтування позовної вимоги щодо повернення в користування КЕВ м. Львова спірної будівлі для її постановки на баланс і бухгалтерський облік. 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Університет у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, вважаючи касаційну скаргу безпідставною, оскільки позивачем не доведено як наявності та державної реєстрації права оперативного управління спірним майном, так і незаконності володіння Університету цим майном, тоді як згідно з витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності, доданим до відзиву, станом на 12.03.2018 управління спірною будівлею здійснює Державна служба України з надзвичайних ситуацій, а балансоутримувачем є Університет. Також відповідач заперечує набуття спірним майном статусу військового майна шляхом його закріплення за військовою частиною Збройних Сил України на праві оперативного управління. 
Третя особа у відзиві на касаційну скаргу просить її вирішити на розсуд суду, посилаючись на відсутність перебування спірної будівлі у користуванні Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного.
Доводи, за якими суд касаційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду апеляційної інстанції
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, подані заперечення, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, у зверненні начальника Львівського гарнізону генерал-лейтенанта Ткачука П.П. від 03.09.2013 №2773 до Міністра оборони України Лебедєва П.В. вказано, що до начальника Львівського гарнізону звернувся ректор Львівського державного університету безпеки життєдіяльності генерал-лейтенант служби цивільного захисту Козяр М.М. з клопотанням про передачу будівлі №2 військового містечка №13 ввіреному йому університету з метою розширення аудиторного фонду. Цим же листом констатовано розміщення у будівлі № 2 військового містечка № 13 Наукового центру Сухопутних військ Академії сухопутних військ, який (Науковий центр) в зв`язку із реформуванням Західного оперативного командування сплановано передислокувати в одну із будівель, яка підлягає вивільненню та перебуває в кращому стані. Будівля №2 військового містечка №13 збудована у 1924 році та має дерев`яне перекриття. Командування Львівського гарнізону не заперечує проти передачі будівлі №2 військового містечка № 13 Університету.
Міністр оборони України Лебедєв П.В. на лист-звернення начальника Львівського гарнізону генерал-лейтенанта Ткачука П.П. від 03.09.2013 №2773 надав письмову згоду від 24.09.2013 №16923/С) (а.с.39). 
15.10.2013 т.в.о. начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова Стадник Б.Й. видав наказ №199 про створення комісії з передачі майна Університету (а.с.9). 
18.10.2013 відповідно до акта приймання (передачі) для утримання і експлуатації будівель, споруд та території військового містечка №13 м. Львів, вул. Клепарівська, 22, Університету від КЕВ м. Львова було передано спірну будівлю. Згідно з цим актом будівлю передав т.в.о начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова Стадник Б.Й., а отримав ректор Університету Козяр М.М., що засвідчено підписами та печатками сторін.
24.05.2017 КЕВ м. Львова на адресу відповідача було надіслано лист-претензію №2899 щодо вирішення питання про добровільне повернення у користування позивача, як законного балансоутримувача, спірної будівлі (а.с.13). 
09.06.2017 позивачем отримано відповідь ректора Університету Козяра М.М. від 07.06.2017 № 5/1274/06-01, в якій КЕВ м. Львова відмовлено в добровільній передачі спірної будівлі, що і стало підставою для звернення з позовом до суду (а.с.14).
В основу оскаржуваної постанови покладено висновок апеляційного суду про обґрунтованість доводів позивача щодо відсутності прийняття Кабінетом Міністрів України як повноважним органом рішення про передачу спірної будівлі (військового майна) Університету, як того вимагають приписи пунктів 2^1, 4 Порядку №1282, якими врегульовано процедуру вилучення військового майна. Однак, в подальшому, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову в позові, апеляційним судом зазначено про невідповідність обраного позивачем способу судового захисту, оскільки у даній справі власник не має свого майна у володінні, що виключає можливість задоволення негаторного позову про усунення перешкод у користуванні майном, тому наразі позивач для задоволення потреби у   доступі до свого нерухомого майна   повинен вжити заходів для витребування майна із чужого незаконного володіння – віндикації, а негаторний та віндикаційний позови є взаємовиключними.
Касаційна інстанція погоджується з правильним висновком апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні спірним нерухомим майном, з огляду на наступне.
За змістом статей 317, 318 ЦК власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.
Згідно зі статтею 391 ЦК власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності вимагаючи усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Негаторний позов подається у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.
Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.
Підставою негаторного позову є належне позивачу право користування і розпорядження майном, а також обставини, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.
Як правомірно зазначено судами та не спростовується скаржником, на даний час КЕВ м. Львова є неволодіючим власником (титульним володільцем – на праві оперативного управління), оскільки зараз спірною будівлею володіє і користується Університет на підставі акта приймання (передачі) від 18.10.2013, що в розумінні статті 391 ЦК виключає підстави для задоволення негаторного позову. 
З цього приводу судами вірно встановлено, що належним способом захисту права неволодіючого власника є віндикаційний позов – витребування майна із чужого незаконного володіння.
У зв`язку з цим, касаційна інстанція погоджується з правильним висновком судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні вимог негаторного позову.
Проте, колегія суддів не може погодитися з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Університету повернути у користування КЕВ м. Львова будівлю №2, що знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 у м. Львові по вул. Клепарівській, 22, для її постановки на баланс і бухгалтерський облік позивача, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 3 Закону України “Про Збройні Сили України” Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України як головний орган військового управління; Об`єднаний оперативний штаб Збройних Сил України як орган управління міжвидовими та міжвідомчими угрупованнями військ (сил); види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; з`єднання, військові частини, військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів Збройних Сил України; окремий рід військ - Високомобільні десантні війська Збройних Сил України; окремий рід сил - Сили спеціальних операцій Збройних Сил України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.
Частиною 1 статті 1 Закону №1075-XIV передбачено, що військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини); до військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Відповідно до статті 3 Закону №1075-XIV військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі статтею 4 Закону № 1075-ХІУ військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо. У порядку, передбаченому частиною першою цієї статті, ведеться облік майна, закріпленого за підпорядкованими військовими частинами, у службах забезпечення органів військового управління, органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, на які покладаються завдання щодо забезпечення військових частин майном відповідно до затверджених норм та організації його ефективного використання.
Згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого    Указом Президента України від 06.04.2011 №406/2011, Міністерство оборони України (Міноборони України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони України входить до системи органів виконавчої влади і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та реалізації державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва, а також у формуванні державної політики у сферах цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, ліквідації надзвичайних ситуацій, рятувальної справи, гасіння пожеж, пожежної та техногенної безпеки, діяльності аварійно-рятувальних служб, профілактики травматизму невиробничого характеру, гідрометеорологічної діяльності.
Відповідно до пунктів 2.1, 2.4 Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 №448 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13.09.2013 за №1590/24122, квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин здійснюється квартирно-експлуатаційними органами ЗС України, до яких відносяться: Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України (далі - Головне КЕУ ЗС України); територіальні квартирно-експлуатаційні управління та Київське квартирно-експлуатаційне управління (далі - КЕУ); квартирно-експлуатаційні відділи (квартирно-експлуатаційні частини) (далі - КЕВ (КЕЧ)); квартирно-експлуатаційні служби військових частин. Квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин проводиться за схемами: Головне КЕУ ЗС України - КЕУ - КЕВ (КЕЧ)) - військові частини; Головне КЕУ ЗС України - види Збройних Сил України - військові частини (згідно з рішенням Міністра оборони України). КЕВ (КЕЧ) здійснює безпосереднє квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин, дислокованих у межах відповідальності.
Таким чином, судами вірно зазначено, що КЕВ м. Львова є органом, на балансі якого перебуває військове майно та на який покладено відомчий контроль за його використанням.
Згідно з пунктом 1 Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.08.2002 №1282 (далі – Порядок №1282) відповідно до статей 2 і 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", цей Порядок визначає процедуру вилучення військового майна з оперативного управління військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил (далі - військові частини), та його безоплатної передачі до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном (далі - органи, уповноважені управляти державним майном), самоврядним установам і організаціям, які провадять свою діяльність в інтересах національної безпеки і оборони (далі - самоврядні установи і організації), та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність.
Об`єктами передачі згідно з цим Порядком є: 1) військові містечка, що вивільняються в процесі реформування Збройних Сил і не плануються до використання за цільовим призначенням; 2) нерухоме майно (будівлі, споруди, об`єкти незавершеного будівництва, приміщення, інше нерухоме майно); 3) інше окреме індивідуально визначене (рухоме) майно; 4) житловий фонд, інші об`єкти соціальної та інженерної інфраструктури, що перебувають в оперативному управлінні військових частин і передаються не у складі майнових комплексів (пункт 2^1 Порядку №1282).
Відповідно до імперативних приписів пункту 4 Порядку №1282 передача військового майна органам, уповноваженим управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність проводиться за рішенням: 1) Кабінету Міністрів України - щодо об`єктів, визначених у підпунктах 1 і 2 пункту 2^1 цього Порядку; 2) Міноборони - щодо об`єктів, визначених у підпунктах 3 і 4 пункту 2^1 цього Порядку.
Згідно з пунктом 10 Порядку №1282 військове майно втрачає статус військового з дня затвердження акта про його приймання-передачу, крім випадків, коли воно передано до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями.
Отже, за змістом пунктів 2^1, 4, 10 Порядку №1282 передача військового нерухомого майна органам, уповноваженим управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність проводиться за рішенням Кабінету Міністрів України, а не за одноособовою згодою Міністра оборони України.
Зважаючи на відсутність у матеріалах справи та ненадання сторонами у справі  рішення Кабінету Міністрів України про передачу відповідачу будівлі №2 Управління (за генпланом) на території військового містечка № НОМЕР_1 по вул. Клепарівській, 22 у м. Львові, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про незаконність передачі спірної будівлі у володіння та користування Університету лише на підставі акта приймання (передачі) від 18.10.2013.
Відповідно до    частини 2 статті 16 ЦК способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Захист права власності врегульований   главою 29 ЦК та передбачає наступні способи захисту: право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК), на витребування майна від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК), витребування грошей та цінних паперів (стаття 389 ЦК), захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння (стаття 391 ЦК), визнання права власності (стаття 392 ЦК) тощо.
Зокрема, згідно зі статтею 387 ЦК власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.
При цьому, колегія суддів враховує встановлені судами фактичні обставини про те, що будівля, яка є предметом спору, перебуває у державній власності і має статус військового майна та до моменту передачі відповідачу перебувала в оперативному управлінні позивача, тоді як відповідно до частини 3 статті 137 Господарського кодексу України (далі – ГК) право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.
За наведених вище обставин касаційна інстанція вважає помилковим непослідовне посилання суду апеляційної інстанцій на невідповідність обраного позивачем способу захисту його права способам, визначеним законодавством, оскільки з позовної заяви чітко вбачається, що окрім негаторного позову, який дійсно не відповідає способам захисту прав КЕВ м. Львова як титульного володільця спірного військового майна, позивач також посилається на статтю 387 ЦК в обґрунтування позовної вимоги про зобов`язання Університету вчинити певні дії, а саме повернути у користування КЕВ м. Львова спірну будівлю для її подальшої постановки на баланс і бухгалтерський облік позивача.
Зважаючи на те, що КЕВ м. Львова обґрунтовує позов передусім порушенням своїх прав як балансоутримувача спірної будівлі до моменту її незаконної передачі у володіння та користування Університету за актом приймання (передачі) від 18.10.2013, колегія суддів зауважує, що заявлена позивачем вимога не суперечить приписам чинного цивільного законодавства в частині встановлених способів захисту цивільних прав, оскільки узгоджується з таким способом захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення передбаченим пунктом 4 частини 2 статті 16 ЦК.
При цьому, апеляційним судом не враховано положення статті 5 ГПК, відповідно до якої здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У разі коли за результатами перевірки судом касаційної інстанції буде встановлено, що фактичні обставини, які входять до предмета доказування у цій справі, з`ясовані судом першої або апеляційної інстанції з достатньою повнотою, однак допущено помилки у застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим, висновки суду першої та апеляційної інстанції не відповідають цим обставинам, суд касаційної інстанції приймає нове рішення.
З огляду на те, що судами попередніх інстанцій достатньо повно встановлено обставини перебування спірної будівлі у державній власності в оперативному управлінні позивача до моменту її передачі відповідачу та набуття Університетом у жовтні 2013 року права користування спірним нерухомим майном з порушенням імперативних приписів пункту 4 Порядку №1282, касаційна інстанція вважає, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача повернути у користування КЕВ м. Львова будівлю №2 Управління (за генпланом), що знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 по вул. Клепарівській, 22 у м. Львові, для її постановки на баланс і бухгалтерський облік є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання Університету повернути у користування КЕВ м. Львова зазначену будівлю, оскільки питання щодо її подальшої постановки на баланс і бухгалтерський облік позивач може вирішити самостійно за результатами розгляду цієї справи.
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в касаційній скарзі та відзиві на касаційну скаргу 
Відповідно до частини 2 статті 277 ГПК неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Аналогічна норма міститься у частині 3 статті 311 ГПК.
Колегія суддів погоджується з твердженням скаржника про те, що в порушення вимог статті 277 ГПК апеляційний суд, встановивши неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, а саме застосування Положення №1482 до спірних правовідносин вилучення військового майна, які регулюються спеціальним нормативно-правовим актом – Порядком №1282, безпідставно залишив в силі рішення суду першої інстанції; 
Касаційна інстанція також вважає невірним твердження апеляційного суду про незастосування позивачем віндикаційного способу захисту, оскільки на статтю 387 ЦК позивач посилався в обґрунтування позовної вимоги щодо повернення в користування КЕВ м. Львова спірної будівлі для її подальшої постановки на баланс і бухгалтерський облік.
Разом з тим, колегія суддів вважає такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, викладені у відзиві на касаційну скаргу аргументи відповідача про недоведеність як наявності та державної реєстрації за позивачем права оперативного управління спірним майном, так і незаконності володіння Університету цим майном, тоді як згідно з витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності, доданим до відзиву, станом на 12.03.2018 управління спірною будівлею здійснює Державна служба України з надзвичайних ситуацій, а балансоутримувачем є Університет, оскільки, по-перше, такі доводи зводяться виключно до переоцінки встановлених судами обставин правового статусу спірної будівлі, що в силу вимог статті 300 ГПК виходить за межі повноважень касаційної інстанції. По-друге, долучений до відзиву витяг є новим доказом, натомість згідно з частиною 2 статті 300 ГПК суд касаційної інстанції не має права збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
З цих же підстав не заслуговують на увагу безпідставні заперечення відповідача щодо набуття спірним майном статусу військового майна шляхом його закріплення за військовою частиною Збройних Сил України на праві оперативного управління.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні спірним нерухомим майном, внаслідок чого оскаржувані рішення та постанова в цій частині підлягають залишенню без змін.
Водночас, суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Університету повернути у користування КЕВ м. Львова будівлю №2 Управління (за генпланом), що знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 по вул. Клепарівській, 22 у м. Львові, неправильно застосувавши норми статей 16, 387 ЦК та помилково не застосувавши до спірних правовідносин положення пунктів 2^1, 4, 10 Порядку №1282.
Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 311 ГПК (в редакції, чинній з 15.12.2017) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
Оскільки скаржник просить прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, то з врахуванням приписів статті 308 ГПК касаційна скарга підлягає частковому задоволенню шляхом ухвалення нового рішення у відповідній частині – щодо зобов`язання Університету повернути у користування КЕВ м. Львова будівлю №2 Управління (за генпланом), що знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 по вул. Клепарівській, 22 у м. Львові. 
Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що доводи, викладені заявником у касаційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час касаційного провадження і спростовують висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в позові повністю.
З урахуванням вимог статей 300, 301, 308, 311 ГПК (в редакції, чинній з 15.12.2017), колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про те, що місцевим та апеляційним господарськими судами при вирішенні спору допущено помилкове незастосування пунктів 2^1, 4, 10 Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.08.2002 №1282, які підлягали застосуванню, та неправильне застосування норм матеріального права (статті 16, 387 ЦК) відповідно, у зв`язку з чим, з огляду на повне та об`єктивне встановлення судами всіх обставин справи, вбачаються достатні правові підстави для часткового задоволення касаційної скарги шляхом скасування рішення і постанови в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Університету повернути у користування КЕВ м. Львова будівлю №2 Управління (за генпланом), що знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 по вул. Клепарівській, 22 у м. Львові, з прийняттям нового рішення про задоволення позову в цій частині.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова задовольнити частково. 
Рішення Господарського суду Львівської області від 09.10.2017 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 20.12.2017 у справі №914/1623/17 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Львівського державного університету безпеки життєдіяльності повернути у користування Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова будівлю №2 Управління (за генпланом), що знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 по вул. Клепарівській, 22 у м. Львові, для її постановки на баланс і бухгалтерський облік.
Прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову частково.
Зобов`язати Львівський державний університет безпеки життєдіяльності повернути у користування Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова будівлю №2 Управління (за генпланом), що знаходиться на території військового містечка № НОМЕР_1 по вул. Клепарівській, 22 у м. Львові.
В решті рішення та постанову в цій справі залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                  Ю.Я. Чумак

Судді:                                                                                                          Т.Б. Дроботова

                                                                                                                    К.М. Пільков