Постанова                                                      
Іменем України                                             
 
20 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 645/8985/15-ц
провадження № 61-10118св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
треті особи: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради (Фрунзенський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області),
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова у складі судді Бондарєвої І. В. від 17 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Бурлаки І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б., від 10 жовтня 2016 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення та зняття з реєстраційного обліку.
Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що 24 червня 2015 року вона отримала у спадщину за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_7,             63/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Вказувала на те, що ця частина будинку є повноцінним ізольованим житлом, в якому зареєстрована та проживає її сестра ОСОБА_5 разом із своїми дітьми ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та         ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Питання проживання в цьому будинку із нею як власником відповідач не погоджувала, за життя їх батько також був проти спільного із нею проживання.
Проживати спільно з відповідачем неможливо через особисті неприязні стосунки, у зв'язку з чим вона не проживає у належному їй будинку та вимушена винаймати інше житло.
Також зазначала, що відповідач не є членом її сім`ї, від укладення договору найму житла ухиляється.
З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просила визнати ОСОБА_5, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користуватися належними їй на праві власності 63/100 частинами житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; усунути їй перешкоди у здійсненні права власності вказаним будинком, шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_5, ОСОБА_8,              ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, без надання іншого житлового приміщення.
 
У лютому 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом про встановлення сервітуту, визнання права постійного проживання та користування належним ОСОБА_4 будинку.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що у вказаному будинку вона зареєстрована та постійно проживає з 06 травня 2004 року як член сім`ї попереднього власника - її батька ОСОБА_7 Також в ньому зареєстровані та мають право користування її малолітні діти. 
Вказувала на те, що іншого житла вона не має, сплачує платежі з утримання спірного будинку, будь-яких перешкод щодо проживання та користування будинком ОСОБА_4 не чинить.
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_5 просила захистити право користування житловим приміщенням, шляхом встановлення сервітуту їй, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9,           ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме, визнати право постійного проживання та користування нерухомим майном - 63/100 частинами житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4
 
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.
ОСОБА_5, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, визнано такими, що втратили право користування 63/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, із        63/100 частин вказаного будинку, без надання іншого житлового приміщення.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 як член сім'ї колишнього власника втратила набуте право користування житлом (житловий сервітут) з часу переходу права власності на 63/100 частин спірного будинку до          ОСОБА_4, а тому, враховуючи відсутність у неї договірних відносин щодо проживання у зазначеному будинку, визнав відповідача та її дітей такими, що втратили право на користування та усунув перешкоди         ОСОБА_4 у здійсненні її права власності вказаним житлом шляхом їх виселення.
З цих же підстав суд першої інстанції відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про встановлення сервітуту, визнання постійного проживання та користування житловим приміщенням.
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено, скасовано його в частині визнання            ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 такими, що втратили право користування житловими приміщеннями та у задоволенні позову ОСОБА_4 в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що в сенсі статей 383, 391 ЦК України визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, не є окремою вимогою та у зв'язку з припиненням права власності колишнього власника розглядатися окремо не може, оскільки разом з припиненням права власності колишнього власника автоматично втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та відмови у задоволенні зустрічного позову, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 та задовольнити її зустрічний позов.
 
Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що суди безпідставно відмовили у задоволенні її вимог та виселили її з дітьми із спірного будинку, оскільки вона з дітьми правомірно набула право користування житловим будинком та ні у неї, ні у дітей не має іншого житла. При цьому суди не врахували, що ОСОБА_4 не довела, що їй чинять перешкоди у користуванні спірним будинком. Вказувала на те, що письмову пропозицію укласти нотаріально посвідчений договір найму житла вона не отримувала.
 
У квітні 2017 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Також вказувала на те, що рішення суду ОСОБА_5 виконано, відповідач виселилась з будинку та реєстрація її місця проживання  у спірному будинку скасована.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення суду першої інстанції в незміненій та нескасованій частині та рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Судами установлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 червня 2015 року після смерті батька ОСОБА_7, ОСОБА_4 є власником 63/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1. 
 
Попередній власник спірного нерухомого майна, спадкодавець              ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, є батьком ОСОБА_4 та ОСОБА_5
 
У вказаному будинку за життя колишнього власника та за його згодою зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3. Син ОСОБА_5 - ОСОБА_8  та дочка ОСОБА_5 - ОСОБА_9 зареєстровані у спадковому будинку без здійснення такої реєстрації в будинковій книзі.
 
У спірному будинку зареєстровані та проживають: ОСОБА_5, її син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її дочка         ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.
 
З січня 2015 року ОСОБА_5, проживаючи у спірному будинку, не сплачує комунальні платежі, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 9 177,99 грн, що призвело до того, що 20 вересня 2016 року у будинку відрізали газ.
 
Також установлено, що ОСОБА_4 тричі пропонувала ОСОБА_5 укласти договір найму житла, востаннє 01 вересня 2015 року ОСОБА_4 направила ОСОБА_5 письмову пропозицію укласти нотаріально посвідчений договір найму житла строком на 6 місяців, в якому мали бути врегульовані питання щодо оплати комунальних послуг та орендної плати, проте відповідач у визначений час - 05 жовтня 2015 року о 16 год. 30 хв. до нотаріуса не з'явилась.
 
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України           № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.
 
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
 
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.
 
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14.
 
Установивши, що відповідач зареєстрована у спірному житловому будинку за згодою його колишнього власника - ОСОБА_7 як член його сім'ї, право власності якого припинено та новим власником житлового будинку стала позивач, а ОСОБА_5 не є членом сім'ї нового власника,  й між сторонами не був укладений договір найму житла, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що з втратою права власності на будинок ОСОБА_7, ОСОБА_5 та її діти втратили право користування будинком, оскільки право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, а тому відповідач та її діти підлягають виселенню з належної ОСОБА_4 частини спірного будинку, без надання іншого житлового приміщення.
 
Також суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог      ОСОБА_5 про встановлення сервітуту, визнання постійного проживання та користування житловим приміщенням, оскільки необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім'ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства.
 
Так, відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
 
Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з частиною першою статті 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член сім'ї.
 
Із змісту частини першої статті 405 ЦК України вбачається, що необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім'ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства. Лише ці дві умови у сукупності дають право обмеженого користування житлом членам сім'ї власника.
 
Згідно з частинами другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
 
Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК Української РСР.
 
Установивши, що ОСОБА_5 одружена та має свою сім'ю, спільно з новим власником у спадковому будинку не проживає та не веде з нею спільного господарства, суди правильно виходили із того, що відповідно до статей 64, 157 ЖК Української РСР ОСОБА_5 та її діти не є членами сім'ї ОСОБА_4, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про встановлення сервітуту, визнання постійного проживання та користування житловим приміщенням.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання         ОСОБА_5 та членів її сім'ї такими, що втратили право користуватися житлом, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що в сенсі статей 383, 391 ЦК України визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, не є окремою вимогою та у зв'язку з припиненням права власності колишнього власника розглядатися окремо не може, оскільки разом із припиненням права власності колишнього власника автоматично втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, а тому дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.
 
З огляду на це, безпідставними є доводи ОСОБА_5 про те, що вона має право користуватися майном ОСОБА_4 на підставі сервітуту, оскільки право члена сім'ї на користування житлом є похідним від права власності особи, членом сім'ї якої вона є. Позивач та відповідач не є членами сім'ї.
 
Також безпідставними є доводи ОСОБА_5 про те, що спірний будинок є єдиним постійним житлом її та її дітей.
 
Так, місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (частина перша статті 33 Конституції України).
 
Зі змісту положень статті 160 СК України та 402 ЦК України вбачається, що діти мають право проживати із батьками у належному їм житлі.
 
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_5 одружена з ОСОБА_13, який є батьком малолітньої ОСОБА_9,  зареєстрований у житловому будинку в селі Мерефа Харківського району Харківської області. Батько малолітнього      ОСОБА_8 - ОСОБА_14  також забезпечений житлом у             м. Харкові.
 
За таких обставин суд апеляційної інстанції, враховуючи, що діти ОСОБА_5, які не є членами сім'ї власника будинку ОСОБА_4, були зареєстровані у спірному будинку без згоди колишнього та теперішнього власника будинку, батьки яких мають інше житло, дійшов правильного висновку про наявність законних підстав для їх виселення зі спірного будинку.
 
При цьому слід зазначити, що ОСОБА_4 також має неповнолітню дитину - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, який зареєстрований у спірному будинку, однак не може проживати у ньому у зв'язку з проживанням у будинку ОСОБА_5 та її дітей.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій та нескасованій частині та рішення апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.
 
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року в незміненій та нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | О. В. Білоконь     Б. І. Гулько      Є. В. Синельников      Ю. В. Черняк