Постанова 
Іменем України
 
20 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 501/5165/14-ц
провадження № 61-3121 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,                     КурилоВ. П.,                 
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідач - ОСОБА_4,
правонаступник відповідача - ОСОБА_5,
 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 лютого 2015 року в складі судді Петрюченко М. І. та на рішення апеляційного суду Одеської області від 28 липня 2016 року в складі колегії суддів Заїкіна А. П., Гірняк Л. А., Клараш А. А., 
 
ВСТАНОВИВ :
 
У жовтні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 та просило в рахунок погашення 801 489,31 грн заборгованості за кредитним договором від 20 червня 2006 року                           № 10608384000, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 (далі - кредитний договір), звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на домоволодіння з господарськими спорудами та будівлями, а також на земельні ділянки.
 
В обґрунтування позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» зазначало, що                          відповідно до умов кредитного договору банк надав ОСОБА_5                 45 000,00 дол. США кредиту зі строком повернення до 20 червня 2017 року та сплатою 13,0 % річних.
 
З метою забезпечення зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором, 20 червня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки (далі - договір іпотеки), відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала в іпотеку домоволодіння з господарськими спорудами та будівлями, а також земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1.
 
18 листопада 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, відповідно до умов якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним та іпотечним договорами.
 
ОСОБА_5 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 05 вересня 2014 року в нього виникла заборгованість у розмірі 801 489,31 грн.
 
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 16 лютого                 2015 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що стягнення на предмет іпотеки не може бути звернуто, оскільки набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від апеляційну скаргу                 ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 16 лютого 2015 року змінено в частині обґрунтування підстав відмови в позові. В іншій частині рішення залишено без змін.
 
Апеляційний суд виходив із того, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише в статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша              статті 328 ЦК України), а тому необхідно змінити рішення суду першої інстанції в частині підстав відмови в задоволенні позову.
 
У вересні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на зазначені судові рішення. 
 
У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» зазначає, що оскаржувані судові рішення прийняті з неправильним застосуванням частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), а тому просить скасувати їх та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду. 
 
На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» 19 січня 2018 року дана справа передана до Верховного Суду. 
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з наступних підстав.
 
Суди встановили, що 20 червня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та  ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав 45 000,00 дол. США кредиту зі строком повернення до 20 червня 2017 року та сплатою 13,0 % річних.
 
З метою забезпечення зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором, 20 червня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала в іпотеку домоволодіння з господарськими спорудами та будівлями, розташоване за адресою: АДРЕСА_1., земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,040 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1., земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,250 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.
 
Відповідно до пунктів 5.1-5.3 договору іпотеки в разі порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю - майновому поручителю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. В разі застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 28 травня 2011 року.
 
18 листопада 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, відповідно до умов якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним та іпотечним договорами.
 
ОСОБА_5 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, в зв'язку з чим станом на 05 вересня 2014 року в нього наявна заборгованість у розмірі 801 489,31 грн., яка складається з 375 211,55 грн заборгованості за кредитом і 426 277,75 грн заборгованості за відсотками.
 
06 лютого 2015 року Іллічівська державна нотаріальна контора відкрила спадкову справу на підставі заяви ОСОБА_5 про прийняття спадщини за законом.
 
Апеляційний суд Одеської області залучив ОСОБА_5 до участі в справі в якості правонаступника ОСОБА_4
 
Відповідно до статей 509, 525, 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно з положеннями статей546, 572, 575, 585, 589 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконана боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. В разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Відповідно до статті 392 ЦК України Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
 
Указана норма не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Стаття 33 Закону передбачає, що вразі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 Закону.
 
Згідно зі статтею 36 Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону.
 
Сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.
 
При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону не передбачає можливість визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.
 
Відповідно до цієї статтііпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
 
Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.
 
Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється в разі, якщо сторонами здійснено позасудове врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі відповідного договору чи застереження.
 
Правильним є висновок апеляційного суду, що доказів на підтвердеження факту укладення між ОСОБА_5 та банком договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а також фактунадсилання ОСОБА_5 повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя ПАТ «Дельта Банк» не надало, в зв'язку з чим позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» є безпідставними, оскільки стаття 37 Закону не передбачає можливість визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду.
 
За таких обставин доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Підстави для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень у передбаченому статтями 411, 412 ЦПК України порядку відсутні. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Одеської області від 28 липня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          М. Є. Червинська
 
Судді                                                                                                        Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                    В. І. Журавель
 
                                                                                                                    В. П.Курило
 
                                                                                                                    В. І. Крат