Постанова
Іменем України
06 червня 2018 року
м. Київ
справа №227/1149/16-ц
провадження №61-21234св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),
суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представник позивача - ОСОБА_2,
відповідач - ОСОБА_3,
представник відповідача - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
представник відповідача - ОСОБА_6  
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 13 січня 2017 року у складі судді Хоменко Д. Є. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 16 березня 2017 року у складі суддів: Канурної О. Д., Космачевської Т. В.,               Санікової О. С.,        
ВСТАНОВИВ :
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, в якому просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди за невиконання договірних зобов'язань з урахуванням індексу інфляції суму боргу у розмірі 89 950 грн, суму витрат на утримання житла у розмірі 5 535,05 грн, відшкодування здійснених витрат на поліпшення майна у сумі, на яку збільшилася його вартість у розмірі 
16 981,80 грн, та судові у розмірі 6 000 грн.
Позов мотивовано тим, що 22 січня 2014 року позивач з ОСОБА_3, через його представника ОСОБА_4, уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, за що заплатив 20 000 грн. 
24 січня 2014 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу належної останньому квартири за адресою: АДРЕСА_1, за придбання якої позивачем сплачено                    30 000 грн. 
Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області                   від 18 липня 2014 року вказані договори купівлі-продажу були визнані дійсними. ОСОБА_1 визнано власником вказаних квартир, після чого він зареєстрував право власності на дане майно. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. 
13 лютого 2015 року відповідачі звернулись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. 
Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 червня 2015 року скасовано рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року, на підставі якого позивач зареєстрував право власності на квартири,  та ухвалено нове рішення, відповідно до якого ОСОБА_1 відмовлено у визнані дійсними договорів купівлі-продажу вказаних квартир.
Позивач вважає, що у зв'язку з ухваленням апеляційним судом рішення від 02 червня 2015 року, йому завдано матеріальної шкоди, яка полягає у витрачених ним коштів на придбання спірних квартир у розмірі 50 000 грн, що з урахуванням індексу інфляції складає 89 950 грн,  а також коштів, витрачених на утримання та поліпшення спірних квартир. За весь час позивач здійснив поліпшення спірних квартир на суму в розмірі                       1 6981,80 грн. Витрати на утримання квартири в АДРЕСА_2, складають 1 668,60 грн, а по АДРЕСА_1,  - 3 866,45 грн., що разом становить 5 535,05 грн.
У зв'язку з наведеним, позивач просив стягнути вказані суми з відповідачів в солідарному порядку.
Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 13 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутність договірних відносин встановлена рішенням суду у іншій справі, тому позовна вимога про відшкодування матеріальної шкоди за невиконання договірних зобов'язань з урахуванням індексу інфляції у розмірі 89 950 грн не підлягає задоволенню в зв'язку з її недоведеністю. Оскільки позивач проживає і користується майном, і до перереєстрації права власності на нового власника - ОСОБА_3 12 серпня 2016 року був належним власником вказаних спірних квартир, він у відповідності до частини першої статті 322 ЦК України ніс тягар утримання вказаного майна, тому позовні вимоги про відшкодування витрат на утримання майна задоволенню не підлягають.
Позивачем не надано належних і допустимих доказів здійснення ремонту балкону у вигляді його добудови і утеплення, оскільки допитані у справі свідки підтвердили факті здійснення і фінансування добудови балкону і його утеплення саме ОСОБА_3, у зв'язку із чим позовні вимоги 
ОСОБА_1 про відшкодування здійснених витрат на суму, на яку збільшилася вартість майна у розмірі 16 981,80 грн задоволенню не підлягають.
Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.  
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано, у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що до перереєстрації права власності на нового власника - ОСОБА_3                12 серпня 2016 року позивач був власником вказаних спірних квартир і тому у відповідності до частини першої статті 322 ЦК України ніс тягар утримання вказаного майна. Позивачем не надано належних і допустимих доказів здійснення ремонту балкону у вигляді його добудови і утеплення.
У позовній заяві позивач посилається на статтю 1179 ЦК України, яка передбачає відшкодування шкоди, завданої неповнолітньою особою. Але в розумінні вказаної вище статті 50000 грн не є шкодою.
Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги позивача щодо застосування статті 216 ЦК України, яка передбачає правові наслідки недійсності правочину, оскільки, пред'являючи позов, позивач у якості підстави позову на цю норми не посилався. 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно не прийнято до уваги розписку, надану ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_4 50 000 грн за продані квартири. Вказує на те, що з урахуванням нікчемності укладених договорів, він звернувся з даним позовом до суду про застосування наслідків нікчемності правочину шляхом відшкодування матеріальної шкоди спадкоємцями померлого продавця квартир, який не оформив належним чином укладені договори купівлі-продажу. 
Позивач посилається на те, що в розумінні норм і положень цивільного законодавства прострочення виконання зобов'язання з боку ОСОБА_3, який помер і не встиг виконати свої зобов'язання стосовно належного оформлення договору купівлі-продажу квартир, спричинило йому як покупцю шкоду у вигляді втрати сплачених коштів за вказані квартири, а відповідачі є правонаступниками (спадкоємцями) боржника і тому у них виникли зобов'язання відшкодувати спричинену порушенням зобов'язання, шкоду. На підставі положень статті 390 ЦК України позивач просить відшкодування на його користь витрати на утримання квартир, що підтверджені документально.
Висновки апеляційного суду про пропуск строків пред'явлення вимоги до спадкоємців, суперечать обставинам справи.
За змістом доводів касаційної скарги позивач вважає ухвалені у справі рішення незаконними, а заявлений ним позов таким, що підлягає задоволенню. 
Представник відовідача ОСОБА_5 у відзиві на касаційну скаргу з доводами позивача не погодилась та просила залишити рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.
Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення 
змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У травні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом установлено, що рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі-продажу дійсними. 
Визнано дійсними договори купівлі-продажу квартир в АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1, які укладені між ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності ОСОБА_3,  та ОСОБА_1 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на вказані квартири.
На підставі даного судового рішення позивач зареєстрував право власності на квартири.
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, спадщину після смерті якого прийняв його син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (після зміни прізвища ОСОБА_3).
Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 задоволено. Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року скасовано, з ухваленням нового рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнані дійсними договорів купівлі-продажу вказаних квартир.
З 09 серпня 2016 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартири  АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Частиною першою та другою статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:                           1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;                       3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України)
Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:               1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованих висновків про відсутність договірних правовідносин між позивачем і ОСОБА_3 щодо купівлі-продажу спірних квартир, оскільки рішенням апеляційного суду Донецької області від 02 червня 2015 року, яке набрало законної сили, було відмовлено у визнанні дійсними договорів купівлі-продажу від 22 січня 2014 року, зокрема договору, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 та договору купівлі-продажу від 24 січня 2014 року, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1.
Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання правочинів дійсними, суд апеляційної інстанції виходив з того, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.
Крім того, на час письмового оформлення вказаних договорів купівлі-продажу, за якими ОСОБА_4, діючи за довіреністю як представник від імені ОСОБА_3, була продавцем, а ОСОБА_1 покупцем, ОСОБА_4 перебувала у шлюбі з ОСОБА_1, тобто, як представник ОСОБА_3, передала майно останньому у спільну сумісну власність свого з ОСОБА_1 подружжя, що є порушенням положень частини третьої статті 238 ЦК України.  
Оскільки відсутність договірних відносин встановлена рішенням суду у іншій справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відшкодування позивачу матеріальної шкоди за невиконання договірних зобов'язань з урахуванням індексу інфляції у розмірі 89 950 грн.
При цьому, суд першої інстанції аргументовано відхилив у якості доказу копію розписки, на яку посилався позивач в обґрунтування отримання ОСОБА_3 коштів за продані квартири.
Апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що наданий апеляційному суду оригінал вказаної розписки зазначених висновків суду першої інстанції щодо його неналежності та сумнівності як доказу не спростовує.
Доводи касаційної скарги позивача про помилковість висновків судів щодо відсутності підстав для стягнення витрат на утримання чужого майна та невід'ємних поліпшень квартири, є безпідставними, оскільки обставини, на які посилається позивач в обґрунтування цих вимог, були предметом дослідження і оцінки, як судом першої, так і апеляційної інстанції, та аргументовані висновки щодо яких містяться в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. 
Суди правильно виходили з того, що до перереєстрації права власності на нового власника - ОСОБА_3 12 серпня 2016 року, позивач був власником вказаних квартир та в силу положень частини першої статті 322 ЦК України ніс тягар утримання вказаного майна.
Вимоги позивача про відшкодування понесених витрат на суму, на яку збільшилася вартість майна у розмірі 16 981,80 грн, спростовані в процесі розгляду справи судом першої інстанції дослідженими доказами, зокрема показами допитаних свідків, які показали, що здійснення ремонту балкону у вигляді його добудови і утеплення та фінансування вказаних робіт здійснювалось ОСОБА_3 При цьому, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження здійснення ремонту балкону.
Висновки судів першої та апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються із нормами матеріального права, які судами застосовані правильно.
Доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгодою позивача з оцінкою доказів, наданою судами.
Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, які належним чином перевірені апеляційним судом.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи наведене, колегія суддів на підставі статті 410 ЦПК України залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін. 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області                      від 13 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області               від 16 березня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                     В. С. Висоцька
 
Судді                                                                                                       С. Ю. Мартєв
                                        
                                                                                                                В.В. Пророк                                                              
 
                                                                                                                І. М. Фаловська
 
                                                                                                          С. П. Штелик