ПОСТАНОВА
Іменем України

11 липня 2018 року 

м. Київ

справа №653/2075/15-а
адміністративне провадження №К/9901/49993/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Данилевич Н.А., Шарапи В.М.,  

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2016 (суддя Золотніков О.С.) у справі № 653/2075/15-а за позовом ОСОБА_1 до ДАІ з обслуговування стаціонарних постів та забезпечення супроводження (м. Херсон) Управління МВС України в Херсонській області про скасування постанови про адміністративне правопорушення,
 
ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до  ДАІ з обслуговування стаціонарних постів та забезпечення супроводження (м. Херсон) Управління МВС України в Херсонській області (далі - відповідач, ДАІ ОСП та ЗС (м.  Херсон) УМВС України в Херсонській області) про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення Серії ПС1 № 991848 від 18.06.2015 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680,00 грн.

Постановою Генічеського районного суду Херсонської області від 25.09.2015 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановою Генічеського районного суду Херсонської області від 25.09.2015 позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

Ухвалами Одеського апеляційного адміністративного суду від 04.11.2015 та від 28.12.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Генічеського районного суду Херсонської області від 25.09.2015 було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: сплати судового збору.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Генічеського районного суду Херсонської області від 25.09.2015 повернуто скаржнику.

Повертаючи скаргу ОСОБА_1, суд виходив з того, що скаржник не виконав вимоги ухвали суду апеляційної інстанції від 28.12.2015 щодо сплати судового збору у розмірі, встановленому законом.

Не погоджуючись з ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2016 позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив її скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 14.06.2016, посилаючись на статтю        108 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України, в редакції, чинній до 15.12.2017), касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилив, а ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2016 залишив без змін, оскільки позивач частково сплатив судовий збір, а отже, недоліки апеляційної скарги, зазначені в ухвалах Одеського апеляційного адміністративного суду від 04.11.2015 та від 28.12.2015, позивачем усунені не були.

Не погоджуючись із ухвалою суду касаційної інстанції, ОСОБА_1 з передбаченої пунктом 1 частини першої  статті 237 КАС  України (в редакції, чинній до 15.12.2017) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції  статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) і норм, що встановлюють порядок сплати судового збору у справах про адміністративні правопорушення у подібних правовідносинах, звернувся із заявою про її перегляд Верховним Судом України. 

Постановою Верховного Суду від 05.04.2018 ухвалу Вищого адміністративного суду України від 14.06.2016 скасовано, а справу направлено до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду.
 
Відзиву на касаційну скаргу від відповідача не надходило.

Перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування апеляційним судом норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до статті 87 КАС України (в редакції, чинній до 15.12.2017) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Зокрема,  Закон України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір» (у редакції Закону України від 22.05.2015 № 484-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», який набрав чинності з 01.09.2015 і діяв на момент виникнення спірних відносин; далі - Закон № 3674-VI) визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору (преамбула Закону).

За статтями  1, 2 цього  Закону  судовий збір справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим  Законом, і включається до складу судових витрат. Платниками цього платежу є: громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя, від 14.05.1981 № R(81)7: «У тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D). 

Отже, сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Статтями 3, 5 Закону № 3674-VI встановлені перелік об'єктів, за які не справляється судовий збір, та коло осіб, звільнених від його сплати.

Нормами даного Закону не передбачено пільги щодо сплати судового збору у справах, предметом яких є оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Разом з тим, аналіз положень статті 287 КУпАП у взаємодії із частиною четвертою статті 288 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у разі прийняття уповноваженим органом державної влади чи його посадовою особою постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення (проступку), передбаченого КУпАП, суб'єкти, яким цим Кодексом надано право оскарження, можуть її оскаржити, звільняються від сплати державного мита, що справляється за подання позовної заяви, скарги у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) чи до суду.

В контексті наведеного, з метою виконання рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя, від 14.05.1981 № R(81)7, колегія суддів зазначає, що хоча норми Закону № 3674-VI прямо не встановлюють пільг щодо сплати судового збору у справах про адміністративні правопорушення, вони, однак, і не скасовують дії норм КУпАП, які звільняють від його сплати, а тому останні є чинними та підлягають застосуванню судами.

Положення статей 287, 288 КУпАП дає вичерпний перелік осіб, які можуть мати статус позивача у справах про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення і на цій підставі не повинні сплачувати судовий збір при зверненні до суду першої інстанції.

У випадку незгоди із судовим рішенням, прийнятим за наслідками розгляду справи цієї категорії, позивач вправі оскаржити його в апеляційному порядку. 

Колегія суддів зазначає, що необхідними умовами для обчислення та сплати судового збору за подання апеляційної/касаційної скарги у цій категорії справ є встановлення і віднесення предмета оскарження до об'єктів справляння судового збору та ставка цього платежу, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно, беручи до уваги, що розгляд позовної заяви на постанову про накладення адміністративного стягнення провадиться з урахуванням положень статей 287, 288 КУпАП, які передбачають звільнення від сплати платежу за судовий перегляд цих рішень, а норми Закону № 3674-VI не містять положень щодо підстав, умов, розміру та порядку сплати судового збору за подання позовної заяви на постанову про накладення адміністративного стягнення, колегія суддів приходить до висновку, що за подання позивачем - фізичною особою апеляційної скарги на рішення адміністративного суду у справі про оскарження постанови про адміністративне правопорушення судовий збір сплаті не підлягає.

Частиною першою статті 353 КАС України (в редакції, чинній з 15.12.2017) передбачено, що підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Оскільки оскаржене рішення суду апеляційної інстанції не ґрунтується на вимогах процесуального закону, який встановлює порядок прийняття апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, - воно підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 3, 327, 341, 345, 349, 353, 355 КАС України, Суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.03.2016 у справі №  653/2075/15-а скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Головуюча суддя: | | І.Л. Желтобрюх
Судді: | | Н.А. Данилевич
| | В.М. Шарапа