Постанова
Іменем  України
 
27 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 752/16850/14-ц
провадження № 61-6716св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. Курило В. П. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1, 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,
розглянув у порядку письмового провадження без виклику сторін касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 травня 2015 року у складі судді Мирошниченко О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І. 
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до               ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання та визнання майна особистою приватною власністю.
Позовна заява мотивована тим, що у період з липня 2006 року по грудень 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 
З червня 2010 року він почав проживати окремо від ОСОБА_2 за іншою адресою. Зазначає про те, що з червня 2010 року жодних сімейно-шлюбних стосунків сторони у справі не підтримували, проживали окремо, спільного господарства не вели, мали окремі бюджети. У червні 2012 року позивачем за власні кошти на підставі договору купівлі-продажу придбано у власність квартиру АДРЕСА_1. 
Позивач вважає, що хоча придбання вищевказаної квартири відбулось у період, коли він з ОСОБА_2 перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі, однак враховуючи, що з 2010 року не проживали однією сім'єю та шлюбні стосунки були припинені, зазначена квартира є його особистою приватною власністю.
З урахуванням уточнень просив встановити факт окремого проживання його та відповідача з червня 2010 року по 11 грудня 2013 року та визнати його особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 52,40 кв. м, жилою площею 30,70 кв. м.
У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, посилаючись на те, що оскільки квартира АДРЕСА_2 була придбана у період зареєстрованого шлюбу із відповідачем, то вона є спільною сумісною власністю подружжя, з урахуванням уточнень просила визнати за нею право власності на 4/5 частини вказаної квартири.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 травня                    2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт окремого проживання ОСОБА_1 та                    ОСОБА_2 з червня 2010 року по 11 грудня 2013 року.
Визнано квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 52,40 кв. м, жилою площею 30,70 кв. м особистою приватною власністю ОСОБА_1
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення районного суду мотивовано тим, що факт окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з червня 2010 року по 11 грудня 2013 року доведено належними та допустимими доказами у справі. Оскільки спірна квартира була придбана ОСОБА_1 у період коли шлюбні відносини із ОСОБА_2 фактично були припинені та за його особисті кошти, тому в силу вимог статті 57 СК України є особистою приватною власністю            ОСОБА_1
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що позивач за зустрічним позовом не довела обставин, на які посилалась на обґрунтування своїх вимог.
Судом справа розглядалась неодноразово.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 травня 2015 року залишено без змін.
Погоджуючись з рішенням районного суду, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2
У вересні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суд міста Києва від 25 травня 2016 року, ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом неправильно застосовано положення частин третьої, шостої статті 57 СК України, та не застосовано положення частини третьої статті 70 СК України, згідно з якою частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти. ОСОБА_3 того, позовні вимоги ОСОБА_1 не доведені належними та допустимими доказами у справі.
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду з розгляду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких посилався на те, що суди дійшли обґрунтованого висновку, що спірна квартира не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана у період коли він не проживав разом з ОСОБА_2, не вів з нею спільного господарства, та за його особисті кошти. 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
06 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що з 29 липня 2006 року ОСОБА_1 та                   ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 грудня 2013 року розірвано.
Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2014 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 грудня 2013 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що з 2010 року сторони шлюбно-сімейні відносини не підтримують, спільне домашнє господарство не ведуть, тривалий час шлюб існує формально. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
20 червня 2012 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбав у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2.
Відповідно до акта КП «Центральний Подільського району м. Києва»                   від 08 грудня 2014 року, ОСОБА_1 із червня 2010 року постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 99, т. 1).
Судом встановлено, що ОСОБА_2 з дітьми постійно проживає за адресою в АДРЕСА_4
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що хоч вказана квартира і була придбана у період зареєстрованого з ОСОБА_2 шлюбу, проте за його особисті кошти і в період їх окремого проживання, коли шлюбні відносини фактично були припинені, тому в силу вимог статті 57 СК України вказана квартира є його особистою приватною власністю. 
Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 та обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_2 посилалась на те, що вказана квартира є спільним сумісним майном подружжя як така, що придбана у період шлюбу. 
За правилом статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Вирішуючи спір, апеляційний суд послався на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, проте не звернув уваги на змінену позицію Верховного Суду України у справі № 6-843цс17 від 24 травня 2017 року, яка відповідає нормам СК України про презумпцію спільності майна подружжя, за якою не позивач доводить, а відповідач спростовує цю презумпцію.
Разом з тим, вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. 
Згідно з частиною третьою статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно положеннями статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.
Судом установлено, що між сторонами не було встановлено режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України, а тому щодо спірного майна не виникли правові наслідки встановлення режиму окремого проживання, передбачені статтею 120 СК України.
Пунктом 3 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. 
Відповідно до частини шостої статті 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
Проте суди, вважаючи, що факт окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з червня 2010 року по 11 грудня 2013 року доведено належними та допустимими доказами у справі, не з'ясувавши при цьому джерело та не врахувавши час придбання спірної квартири, дійшли передчасного висновку про визнання спірного нерухомого майна особистою приватною власністю ОСОБА_1 
Визнавши спірну квартиру особистою приватною власністю ОСОБА_1, суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) зазначених вимог закону не врахував, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не надав належної правової оцінки доводам сторін і наданим ними доказам і дійшов передчасного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
Отже рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду ухвалені всупереч вимогам статті 263 ЦПК України із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення районного суду та ухвала апеляційного суду втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | В. І. Журавель
| В. М. Коротун
| В. І. Крат
| В. П. Курило