Постанова                                                   
Іменем України
5 червня 2018 року
м. Київ
справа № 208/5017/14-к
провадження № 51- 907 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                       ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого               ОСОБА_7 на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 березня  2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за  № 12014040800000051, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                                        м. Дніпропетровська, який не має постійного місця проживання, раніше судимого, такого, що  відповідно до свідоцтва про смерть помер                        ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
у вчиненні злочинів, передбачених частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК), частиною 2 статті 185 КК, частиною 3  статті 185 КК.                
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини.
За вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 березня  2016 року ОСОБА_7 засуджено за частиною 1 статті 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років; за частиною 2 статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; за частиною 3  статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі частини 1 статті 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за сукупністю злочинів ОСОБА_7 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років. 
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 7 січня                2014 року в період із 00:00 до 01:00, будучи у стані алкогольного сп`яніння, перебував у кв. АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_8 . Під час сумісного вживання алкогольних напоїв у ході сварки, яка спалахнула на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, у ОСОБА_7 виник умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 .
Реалізуючи цей злочинний умисел, розуміючи, що шляхом здавлювання шиї можна позбавити людину життя, діючи умисно, цілковито усвідомлюючи незаконний характер своїх дій і бажаючи настання таких наслідків ОСОБА_7 , обхопив ОСОБА_8 ззаду двома руками за шию, притягнув її до себе і зі значною силою з метою позбавити її життя почав здавлювати шию протягом            2 – 5 хвилин, від чого потерпіла почала осідати. Коли ОСОБА_8 перестала подавати ознаки життя, ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що свій намір довів до кінця, поклав потерпілу на ліжко в кімнаті, накрив ковдрою та втік з місця скоєння злочину зник. Згідно з висновком експерта № 36-Е від 3 лютого 2014 року потерпілій було заподіяно ушкодження у вигляді здавлення органів шиї, яке супроводжувалося розвитком механічної асфіксії та належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що в цьому випадку призвело до смерті ОСОБА_8 , в період із 14:20 06 січня 2014 року до 18:20 07 січня 2014 року, тобто під час указаних подій.
Повторно в середині грудня 2013 року ОСОБА_7 , перебуваючи біля буд. АДРЕСА_2 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, відкрив двері за допомогою викрутки, проникнув таємно у приміщення квартири, яка на праві власності належить ОСОБА_9 , звідки викрав  200 грн та пристрій марки «АSUS» вартістю 130 грн, чим завдав майнових збитків на загальну суму 330 грн.
Повторно у 20-х числах грудня 2013 року близько 12:00 ОСОБА_7 перебував на вул. Мурахтова в м. Дніпродзержинську біля входу до ЦКР. Скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, викрав належну ОСОБА_10 чорну сумку, з фотоапаратом марки «Nikon S520» вартістю 800 грн та грошовими коштами в сумі 40 грн заподіявши майнової шкоди на суму 840 грн.
Повторно в останніх числах грудня 2013 року  ОСОБА_7 скориставшись тією обставиною, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, біля банкомату на просп. Леніна, 59-а в м. Дніпродзержинську викрав пакет у   ОСОБА_11 з бездротовою клавіатурою фірми «Genius», мишою оптичною фірми «Genius», а також розподілювачем бездротового сигналу фірми «Genius», що складають один комплект, вартістю 200 грн, чим завдав потерпілому шкоди на вказану суму.
Повторно у перших числах січня 2014 року, коли ОСОБА_7 проїжджав у трамваї маршруту № 3 у м. Дніпродзержинську у нього виник умисел на таємне викрадення чужого майна. для реалізації. якого він у трамваї викрав з кишені ОСОБА_12 , мобільний телефон марки «Nokia1200» вартістю 130 грн.
Повторно наприкінці лютого 2014 року в нічний час ОСОБА_7 біля буд. № 11 на вул. Бурхана в м. Дніпродзержинську, скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, в автомобілі марки ВАЗ-2101, (д.н.з. НОМЕР_1 ), викруткою відчинив двері та викрав із салону автомагнітолу марки «Sony» CDX-6T 650 VI  вартістю 1600 грн, яка належала ОСОБА_13 . 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 березня  2016 року щодо ОСОБА_7 залишено без зміни. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на незаконність судових рішень, вказує, що суд апеляційної інстанції не в повному обсязі дослідив фактичні обставини кримінального провадження та відхилив його клопотання про повторне дослідження показань свідка ОСОБА_14 , яка, на думку засудженого, надала суду неправдиві показання, оскільки він не мав наміру позбавляти життя потерпілу.
Крім того, вказує на порушення судом першої інстанції його права на захист, при цьому обґрунтовує свою позицію неналежним захистом його прав та законних інтересів.
Заслухавши доповідь судді, захисника, який підтримав касаційну скаргу засудженого, зваживши на доводи прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що  касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню.
Мотиви Суду.
Згідно зі статтею 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК)
суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до вимог статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Однак під час касаційного розгляду суд не має права досліджувати докази, тобто фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню. 
Суд не може перевіряти будь-які докази, а також приймати нові докази, які не були предметом розгляду в суді першої та апеляційної інстанції. Крім того не має права встановлювати та визнавати обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні. 
У касаційній скарзі засуджений вказує, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги всіх фактичних обставин справи, які мали суттєве значення для встановлення істини у вказаному кримінальному провадженні, однак у касаційній скарзі немає вказівок на ті обставини, які засуджений вважав суттєвими. 
При цьому такі доводи касаційної скарги не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки суд не вправі виходити за межі фактів та обставин встановлених у судах першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, тобто перевіряти доказ на несумлінність, точність та несуперечність з фактичними обставинами справи, а також зіставляти ці дані з іншими доказами.
Перевіряючи  доводи, наведені в касаційній скарзі засудженого, щодо показань свідка ОСОБА_14 , які ОСОБА_7 вважає неправдивими, суд вважає їх неспроможними з огляду на таке. 
У суді першої інстанції свідок ОСОБА_14 зазначила, що ОСОБА_7 душив ОСОБА_8 , розповіла послідовно про події, які відповідають з показанням самого засудженого. Такі показання є логічними, послідовними та узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні, а тому у колегії суддів немає підстав вважати доводи касаційної скарги засудженого з цього приводу обґрунтованими.
Крім, показань свідка ОСОБА_14 суд першої інстанції обґрунтовано мотивував вирок, частковим визнанням вини засудженим, показаннями потерпілого ОСОБА_15 , письмовими докази, а саме: протоколами огляду місця події від 8 та 10 січня 2014 року, протоколом огляду трупа від 8 січня 2014 року, висновками експерта від 3 лютого 2014 року № 36-Е, та № 71 від 7 лютого 2014 року, протоколом проведення слідчого експерименту від 22 січня 2014 року, під час якого свідок ОСОБА_14 вказала на обставини вчинення вбивства                   ОСОБА_8 , та копією лікарського свідоцтва про смерть № 36,                 ОСОБА_8 внаслідок асфіксії.  
Тобто установивши в порядку статті 91 КПК обставини, які підлягали доказуванню в кримінальному провадженні, з урахуванням доводів засудженого та наведених мотивів на їх спростування суди правильно дійшли висновку, що в діях ОСОБА_7 є склад злочину, передбачений частиною 1 статті 115 КК.
Крім того, у касаційній скарзі засуджений вказує на порушення його права на захист, такі доводи обґрунтовує невдоволенням роботою захисника, оскільки вважав, що захисник ОСОБА_16 йому призначено судом, а він просив щоб йому надали незалежного захисника.
 Ці доводи є неспроможними з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, як у суді першої інстанції, так і в суді  апеляційної інстанції, засуджений був забезпечений захисником, не відмовлявся від її допомоги  в судовому засіданні і не заявляв таке клопотання у присутності захисника.
Між тим у матеріалах провадження наявні заяви засудженого про те, що захисник ОСОБА_16 не надає йому належної правової допомоги, не приходить до нього у СІЗО, а тому просить її замінити, призначивши іншого захисника.
Однак з аудиозапису судового засідання можна зробити висновок, що захисник під час розгляду справи активно допомагала засудженому, у всьому підтримувала його позицію, надавала роз`яснення, а під час розгляду в суді апеляційної інстанції 21 грудня 2017 року у присутності захисника ОСОБА_16 засуджений ОСОБА_7 не заявляв клопотання про заміну захисника, як і не висловлював недовіри їй. 
Тобто колегія суддів вважає, що під час розгляду кримінального провадження не було порушено право на захист засудженого ОСОБА_7 , як і не встановлено порушень вимог кримінального процесуального закону, який регулює право на захист.
Відповідно до статті 54 КПК підозрюваний, обвинувачений має право відмовитися від захисника або замінити його, при цьому відмова від захисника або його заміна повинна відбуватися виключно в присутності захисника після надання можливості для конфіденційного спілкування. Така відмова або заміна фіксується у протоколі процесуальної дії.
У суді касаційної інстанції у присутності захисника засуджений просив замінити йому захисника, однак така заміна не вмотивована недовірою до захисника та не свідчить про неналежне виконування своїх обов`язків ОСОБА_16 . Клопотання засудженого в судовому засіданні 6 березня 2018 року задоволено, у тому числі за клопотанням захисника.
Тобто посилання засудженого на порушення судами його права на захист не було підтверджено під час дослідження матеріалів кримінального провадження, прослуховування аудиодисків у суді касаційної інстанції, як і не було виявлено порушення кримінального процесуального закону, на яке посилався засуджений у касаційній скарзі.
Мотивуючи своє рішення, суд апеляційної інстанції, погодившись із позицією районного суду, повторно дослідив усі обставини кримінального провадження, належним чином обґрунтував доводи, наведені в апеляційній скарзі засудженого.
Разом із тим до початку касаційного розгляду, який неодноразово було відкладено у зв`язку із незадовільним станом здоров`я засудженого, до Верховного Суду надійшов лист з Державної установи «Бучанська виправна колонія (№ 85)», з якого убачається, що засуджений ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер в Ірпінській центральній міській лікарні. Крім того, додатково на адресу суду була надіслана й копія лікарського свідоцтва про смерть засудженого.
Відповідно до статті 440 КПК суд касаційної інстанції, встановивши, передбачені статтею 284 КПК обставини, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження. 
За змістом пункту 5 статті 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо підозрюваний, обвинувачений помер, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого.
Засуджений звернувся до суду касаційної інстанції з вимогами про скасування вироку районного суду та ухвали апеляційної інстанції, оскільки вказував на свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК, при цьому зазначав про порушення його прав на захист. З огляду на вимоги касаційної скарги засудженого провадження є необхідним для реабілітації померлого, оскільки відповідно до вимог пункту 5 частини 1 статті 284 КПК вказують на необхідність такого розгляду, а тому відсутні підстави для закриття кримінального провадження. 
При цьому суд касаційної інстанції в межах вимог касаційної скарги засудженого переглянув всі доводи засудженого та визнав їх безпідставними, погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК. 
Ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року відповідає вимогам статті 419 КПК.
З урахуванням наведеного Суд дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими. 
Керуючись статтями 284, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3             розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд
ухвалив:
Вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 березня  2016 року й ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а його касаційну скаргу – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                        ОСОБА_3