Постанова                                                      
Іменем України                                           
 
16 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 591/3479/15-ц
 
провадження № 61-9413зпв18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,      Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування»,
третя особа - публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк»,
 
розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування», третя особа - публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк», про стягнення сум страхового відшкодування за заявою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» про перегляд рішення Апеляційного суду Сумської області у складі колегії суддів: Сибільової Л. О., Дубровної В. В., Криворотенка В. І., від 04 липня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів: Кафідової О. В., Гримич М. К., Висоцької В. С.,               від 08 грудня 2016 року, 

 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі - АТ «СК «АХА Страхування»), третя особа - публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» (далі - ПАТ «Креді Агріколь Банк»), про стягнення сум страхового відшкодування.
 
Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 2014 року між            ОСОБА_4 та АТ «СК «АХА Страхування», ПАТ «Креді Агріколь Банк» був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено», відповідно до умов якого предметом страхування є майнові інтереси пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням належним йому автомобілем марки «Toyota Rav 4», номерний знак НОМЕР_1.
Зазначав, що 07 вересня 2014 року особа, яка мала право керувати застрахованим транспортним засобом - ОСОБА_6, виявив зникнення зазначеного вище автомобіля на вул. Харківській, 3/2 у м. Суми, про що повідомив Сумський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області та страховика.
22 вересня 2014 року АТ «СК «АХА Страхування» були передані два комплекти ключів та письмова заява про виплату страхового відшкодування.
Листом від 10 грудня 2014 року АТ «СК «АХА Страхування» повідомив його про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з припиненням дії договору через несвоєчасну сплату страхових платежів, а також у зв'язку з несвоєчасним повідомленням про настання страхового випадку, порушенням умов договору страхування та ненадання основного та додаткового комплектів ключів до замку запалювання транспортного засобу.
Позивач вказував на те, що договір страхування був чинним на момент настання страхового випадку, відповідач був повідомлений про викрадення автомобіля відповідно з вимогами укладеного між сторонами договору, проте письмове повідомлення та комплекти ключів надано страховику         22 вересня 2014 року, оскільки додатковий комплект ключів знаходився у                           м. Єнакієве Донецької області, де проводиться антитерористична операція, відтак строк пропущено з об'єктивних причин. 
З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просив стягнути з АТ «СК «АХА Страхування» страхове відшкодування у розмірі 383 397,26 грн, пеню відповідно до договору у розмірі 210 484,77 грн, інфляційні втрати у розмірі 157 192,87 грн, 3 % річних у розмірі 5 691,30 грн; пеню відповідно до норм Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 2 104 849,53 грн та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми у складі судді Міліціанова Р. В. від 02 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4  відмовлено.
 
Справа розглядалась судом апеляційної інстанції неодноразово.
 
Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 04 липня                          2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.
Позов  ОСОБА_4  задоволено частково.
Стягнуто з АТ «СК «АХА Страхування» на користь ОСОБА_4 страхове відшкодування у розмірі 383 506,85 грн, пеню у розмірі 200 190,48 грн, інфляційні збитки у розмірі 157 237,81 грн, 3 % річних у розмірі 5 484,67 грн, а всього - 751 904,48 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2016 року касаційну скаргу АТ «СК «АХА Страхування» відхилено, рішення Апеляційного суду Сумської області            від 04 липня 2016 року залишено без змін.
 
У грудні 2016 року АТ «СК «АХА Страхування» подало до Верховного Суду України заяву про перегляд рішення Апеляційного суду Сумської області       від 04 липня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2016 року, в якій просило скасувати зазначені судові рішення в частині задоволення позовних вимог та залишити в силі рішення суду першої інстанції, з передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм статей 3, 6, 8, 16 Закону України «Про страхування», статей 636, 979, 985 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Зокрема, відповідач вказував, що вигодонабувачем за договором страхування є ПАТ «Креді Агріколь Банк», а тому стягнення страхового відшкодування на користь страховика є безпідставним.
 
На обґрунтування заяви АТ «СК «АХА Страхування» надало копії ухвал  Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: від 12 липня 2011 року у справі № 6-8883св11, від 28 січня 2015 року у справі № 6-42703св14, від 04 березня 2015 року у справі № 6-23420св14,          від 16 травня 2016 року у справі № 215/5112/13-ц.
 
Ухвалою судді Верховного Суду України від 14 лютого 2017 року відкрито провадження у справі, зупинено виконання рішення Апеляційного суду Сумської області від 04 липня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня       2016 року до закінчення провадження у даній справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України              у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше. 
 
У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в заяві доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що заява задоволенню не підлягає з огляду на наступне. 
 
Відповідно до статті 353 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно з положеннями статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: 1) неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; 2) неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; 3) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом;          4) невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.
 
За загальним правилом, заява про перегляд судових рішень у цивільних справах із підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року, може бути подана за сукупності таких умов: судом (судами) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ неоднаково застосовано одні й ті самі норми матеріального права; справи стосуються спорів, які виникли з подібних правовідносин; має місце ухвалення різних за змістом судових рішень судом (судами) касаційної інстанції; має місце недотримання правової позиції щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, викладеної у постанові Верховного Суду України. 
 
Неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права полягає, зокрема: у різному тлумаченні судами змісту і сутності правових норм, що призвело до різних висновків про наявність чи відсутність суб'єктивних прав та обов'язків учасників відповідних правовідносин; у різному застосуванні правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням юридичної сили цих правових норм, а також їх дії у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню; у різному визначенні предмета регулювання правових норм, зокрема застосуванні різних правових норм для регулювання одних і тих самих правовідносин або поширенні дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосуванні цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню; у різному застосуванні правил аналогії права чи закону у подібних правовідносинах. 
 
Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. 
 
Ухвалення різних за змістом судових рішень означає, що суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох або більше справ за подібних правовідносин при однаковому їх матеріально-правовому регулюванні дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.
 
У справі, яка переглядається, судами установлено, що 16 травня 2014 року між ОСОБА_4 та АТ «СК «АХА Страхування», ПАТ «Креді Агріколь Банк» був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено», відповідно до умов якого предметом страхування є майнові інтереси, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням належним ОСОБА_4 транспортним засобом - автомобілем марки «Toyota Rav 4», номерний знак НОМЕР_1. Договір був укладений на строк з 17 травня 2014 року по 16 травня 2015 року.
 
Згідно з пунктом 4 договору страхування, вигодонабувачем за договором є ПАТ «Креді Агріколь Банк».
 
Згідно з пунктом 20.2.1 договору добровільного страхування до страхових ризиків відноситься, зокрема, викрадення - незаконне заволодіння транспортним засобом під час його знаходження в будь-якому місці та в будь-який час.
 
Відповідно до додаткової угоди № 1 від 16 травня 2014 року до договору страхування, страхові платежі сплачуються наступним чином: перший платіж у сумі 5 827 грн - до 16 травня 2014 року; другий платіж у сумі              5 827 грн - до 16 червня 2014 року; третій платіж у сумі 5 826 грн - до            16 липня 2014 року. Фактично другий платіж позивач сплатив 15 липня        2014 року, а третій платіж - 08 вересня 2014 року.
 
07 вересня 2014 року особою, яка мала право керувати транспортним засобом, ОСОБА_6 повідомлено Сумському МВ УМВС України в Сумській області про викрадення автомобіля, за даним фактом розпочато досудове розслідування. 
 
08 вересня 2014 року ОСОБА_6 повідомив страховика про вказаний випадок.
 
22 вересня 2014 року страховику були подані письмове повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку, заява на виплату страхового відшкодування, заява про викрадення особистих документів;   згідно з актом приймання-передачі були передані два комплекти ключів від замку запалювання транспортного засобу. В повідомленні зазначено, що повідомлення про подію здійснене 08 вересня 2014 року. В акті прийому-передачі зазначено, що техпаспорт викрадений.
 
10 грудня 2014 року страховик склав страховий акт про те, що випадок не є страховою подією і про відмову у виплаті відшкодування, з посиланням на припинення дії договору, несвоєчасне повідомлення про настання страхового випадку, порушення умов договору страхування, а саме - що ОСОБА_4 прострочено виплату другого та третього платежу за договором: другий платіж внесено 15 липня 2014 року, а не 16 червня        2015 року; третій платіж - 08 вересня 2014 року, а не 16 липня 2014 року, не надано свідоцтво про реєстрацію автомобіля.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись статтями 6, 16 Закону України «Про страхування», статтями 627, 631 ЦК України, дійшов висновку про те, що відмова позивачу у виплаті страхового відшкодування є правомірною, оскільки у зв'язку з простроченням ним сплати чергового платежу за договором страхування, договір страхування припинив свою дію на підставі пункту 21.2.2, а тому відсутні підстави для стягнення страхового відшкодування в сумі 383 397,26 грн та інших сум, вимоги про стягнення яких мають похідний характер, оскільки можуть бути стягнуті у випадку порушення страховиком зобов'язання.
Суд також зазначив, що перерахування позивачем грошових коштів на користь відповідача після припинення дії договору може стати підставою для пред'явлення нового позову про стягнення цієї суми з інших правових підстав, та послався на відсутність правових підстав для стягнення неустойки згідно з Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідальність за порушення страховиком зобов'язання передбачена пунктом 28.1 договору страхування.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції, керуючись статтями 509, 526, 530, 612, 626, 627, 631, 979, 983, 985, 997 ЦК України та статтями 3, 6, 16 Закону України «Про страхування», дійшов висновку про відсутність підстав вважати договір страхування припиненим з огляду на те, що вимогу про сплату страхового платежу страховик не направляв, вигодонабувача також не було повідомлено про порушення страхувальником умов договору в частині несплати страхових платежів, як передбачено пунктами 22.1.9, 27.2 договору. При цьому після настання строків сплати другого та третього платежів, відповідно, 16 червня та 16 липня 2014 року, страховик не направляв страхувальнику вимог про дострокове припинення дії договору, були прийняті і не повертались сплачені ним страхові платежі, а тому договір страхування діяв на момент настання страхового випадку                  07 вересня 2014 року. Доказом продовження виконання умов договору обома сторонами після настання страхової події є підписання акта прийому-передачі до договору, згідно з яким страхувальник передав страховику два комплекти ключів від замку запалювання.
Також, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення сум страхового відшкодування саме на користь позивача, оскільки ПАТ «Креді Агріколь Банк» повідомив про наявність у нього вимог до страховика лише під час повторного розгляду справи апеляційним судом, проте до суду з таким позовом не звернувся, в тому числі й після ухвалення рішення суду першої інстанції.
 
Суд касаційної інстанцій, керуючись статтями 3, 6, 16 Закону України «Про страхування», статей 636, 979, 985, 997 ЦК України, погодився з висновком апеляційного суду про часткове задоволення позову.
 
За результатами дослідження змісту судових рішень, наданих заявником для порівняння, встановлено наступне:
 
- ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2011 року (6-8883св11) постановлена у справі, де предметом спору було стягнення суми страхового відшкодування. Суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовив у задоволенні позову про стягнення страхового відшкодування з тих підстав, що страхувальником не було зазначено в договорі страхування усіх осіб допущених нею до керування застрахованим засобом безпосередньо при його укладенні, а також несвоєчасно повідомлено страховика про викрадення автомобіля.
 
- ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2015 року (6-42703св14) постановлена у справі, де предметом спору було стягнення страхового відшкодування. Суд касаційної інстанції відмовив у позові з тих підстав, що суди попередніх безпідставно стягнули страхову суму на користь третьої особи - вигодонабувача, який не уповноважував позивача представляти його інтереси у суді, не заявляв самостійних вимог, а позивач також не порушував питання про стягнення страхового відшкодування на користь вигодонабувача.
 
- ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року (6-23420св14) постановлена у справі, де предметом спору було стягнення страхового відшкодування. Суд касаційної інстанції, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову, виходив із того, що позивач може мати право вимоги про стягнення страхового відшкодування лише на підставі уповноваження його належним вигодонабувачем, оскільки останній не наділив його такими повноваженнями, він не має права на одержання страхової виплати і на цій підставі є неналежним позивачем у даній справі.
 
- ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року (215/5112/13-ц) постановлена у справі, де предметом спору було стягнення страхового відшкодування. Суд касаційної інстанції, погоджуючись з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у позові, виходив із того, що договір страхування укладений на користь третьої особи - вигодонабувача, який не уповноважував позивача на стягнення страхового відшкодування, а тому позивач не має права вимагати від страховика здійснити страхову виплату на свою користь.
 
Порівняння судового рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2011 року                    (№ 6-8883св11), наданого заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подана заява, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи застосував по різному одні й ті ж норми матеріального права у подібних правовідносинах, оскільки у вказаних справах були встановлені різні фактичні обставини, зокрема щодо підстав відмови у стягненні страхового відшкодування.
 
Разом із тим, порівняння судових рішень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року у справі № 6-42703св14, від 04 березня 2015 року у справі № 6-23420св14,          від 16 травня 2016 року у справі № 215/5112/13-ц, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подана заява, свідчить про наявність неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 636, 979, 985 ЦК України та статей 3, 16 Закону України «Про страхування».
 
Усуваючи розбіжності в застосуванні судом касаційної інстанції вказаних норм матеріального права, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з такого.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
 
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов'язання y разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
 
За змістом статті 511 ЦК України у випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
 
Таким породженням прав є укладання договору на користь третьої особи.
 
Згідно із частиною другою статті 985 ЦК України страхувальник має право при укладенні договору страхування призначити фізичну або юридичну особу для одержання страхової виплати (вигодонабувача), а також замінювати її до настання страхового випадку, якщо інше не встановлено договором страхування. Особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.
 
Аналогічне положення закріплене статтею 3 Закону України «Про страхування».
 
Особливість правового стану вигодонабувача (третьої особи, на користь якої укладено договір страхування) полягає в тому, що йому належить право вимагати від страховика виконання обов'язків за укладеним договором.
 
При цьому, відповідно до частин третьої та четвертої статті 636 ЦК України якщо третя особа (вигодонабувач) відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може вимагати виконання договору на користь третьої особи, якщо інше не встановлено договором або законом, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.
 
Предметом договору страхування у цій справі є майнові інтереси страхувальника щодо володіння, розпорядження та користування майном, яке є предметом застави, а тому страхувальник є зацікавленою особою у збереженні цього майна не тільки як його власник, а й як особа, яка забезпечує цим майном виконання укладеного кредитного договору, оскільки предмет застави не повинен зазнавати зменшення вартості.
 
Відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» вигодонабувачем є ПАТ «Креді Агріколь Банк».
 
ПАТ «Креді Агріколь Банк» залучено до участі у справі як третя особа та згідно зі статтею 34 ЦПК України самостійних позовних вимог до страховика про стягнення на його користь страхової виплати не заявив, на стягнення страхового відшкодування на свою користь позивача не уповноважував.
 
Згідно з пунктом 22.4 договору страхування страхувальник має право при настанні страхового випадку одержати від страховика страхове відшкодування, згідно з умовам договору.
 
Пунктом 22.5 договору страхування передбачено, що вигодонабувач має право, з метою отримання страхового відшкодування, за своєю власною ініціативою вчиняти будь-які дії, які повинен чи має право вчиняти страхувальник.
 
Суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, враховуючи, що вигодонабувач (банк) не заявляв вимог про отримання ним самим суми страхового відшкодування, а повідомив про наявність у нього вимог до страховика лише під час повторного розгляду справи апеляційним судом, однак з відповідним позовом не звернувся, та, ухвалюючи рішення відповідно до положень статей 636, 985 ЦК України, правильно виходив із того, що умовами договору страхування сторони узгодили обов'язок страховика при настанні страхового випадку виплатити страхове відшкодування страхувальнику або вигодонабувачу (банку), а тому дійшов правильного висновку про наявність у страхувальника права на вимогу про стягнення суми страхового відшкодування на свою користь. 
 
Оскільки Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі, про перегляд якої подана заява, правильно застосував норми матеріального права, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви АТ «СК «АХА Страхування» про перегляд рішення Апеляційного суду Сумської області від 04 липня            2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2016 року.
 
Керуючись пунктом 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355, частиною першої статті 360-2, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Відмовити у задоволенні заяви приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» про перегляд рішення Апеляційного суду Сумської області від 04 липня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | О. В. Білоконь     Є. В. Синельников      С. Ф. Хопта      Ю. В. Черняк