Постанова
Іменем України
 
01 серпня 2018 року
м. Київ
справа № 711/2246/16-к
провадження № 51-4256 км 18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,  
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                       ОСОБА_6 ,
засудженого                                   ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Черкаської  області від 14 лютого 2018 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120152550050000883, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 травня                2017 року ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано за ч. 2                      ст. 125 КК за недоведеністю вчинення цього кримінального правопорушення обвинуваченим.
Апеляційний суд Черкаської області вироком від 14 лютого 2018 року скасував вирок місцевого суду та ухвалив новий вирок, яким ОСОБА_7 визнав винуватим та засудив за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 70 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1 190 грн. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнив ОСОБА_7 від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності. Стягнув з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду – 10 000 грн, витрати на правову допомогу – 11 000 грн, витрати пов`язані з проведенням психологічного дослідження – 3 511,20 грн. 
За вироком суду, 28 січня 2015 року о 10:30 год, ОСОБА_7 в приміщенні квартири АДРЕСА_2 під час конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, схопив рукою за шию спереду свою колишню дружину ОСОБА_8 та стиснув нею горло останньої, в результаті чого заподіяв потерпілій ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді закритої травми органів шиї з порушенням цілісності під`язикової кістки, травматичного набряку м`яких тканин шиї, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції у зв`язку з порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. На обґрунтування своїх вимог посилається на недоведеність своєї вини в інкримінованому йому злочині, оскільки в нього був відсутній умисел на заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень, а до колишньої дружини в квартиру він прийшов з побутових питань. Зазначає про відсутність встановлених судом часу, місця та способу вчинення злочину, а також ставить під сумнів законність висновку судово-медичної експертизи. Крім того засуджений не знаходить законних підстав для стягнення з нього моральної шкоди на підставі висновку психологічного дослідження. Зазначає порушення в суді апеляційної інстанції принципу диспозитивності та вимог ст. 367 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) у зв`язку з незаконним перериванням наради суддів.
Позиції інших учасників судового провадження
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу, просили скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції, прокурор просив касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду щодо нього – без зміни. 
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Отже, колегія суддів при касаційному розгляді виходить із обставин кримінального провадження, встановлених судами.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість, зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 травня 2017 року ОСОБА_7 було визнано невинуватим та виправдано за ч. 2 ст. 125 КК за недоведеністю вчинення цього кримінального правопорушення обвинуваченим.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.   
У свою чергу положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих стороною обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.
Відповідно до наведених вимог, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілої та прокурора, які не погоджувалися з виправданням ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК та обґрунтовували винуватість останнього у вчиненні вказаного злочину, апеляційний суд, в межах повноважень та в порядку, визначеному ст. 404 КПК, розглянувши в повному обсязі доводи апеляцій сторони обвинувачення та потерпілої шляхом повторного безпосереднього дослідження доказів за клопотанням прокурора в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого            ч. 2 ст. 125 КК, ухваливши обвинувальний вирок, та навівши докладні мотиви прийнятого рішення.
В основу вироку суд обґрунтовано поклав показання потерпілої ОСОБА_8 з приводу обставин та механізму завдання їй тілесного ушкодження засудженим ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на підтвердження показань потерпілої; дані протоколу слідчого експерименту, а також дані висновків судово-медичних експертиз № 486 від 20 березня 2015 року, № 1622 від 02 вересня 2015 року, № 734 від 28 квітня 2015 року, якими встановлено наявність в ОСОБА_8 тілесних ушкоджень у вигляді закритої травми органів шиї з порушенням цілісності під`язикової кістки, травматичним набряком м`яких тканин шиї, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я і які могли утворитися внаслідок стиснення органів шиї тупим предметом, можливо рукою; виникнення яких малоймовірно внаслідок падіння з положення стоячи з наступним ударом об твердий предмет або поверхню та внаслідок самоушкодження. При цьому такі тілесні ушкодження могли виникнути за обставин на які вказували потерпіла ОСОБА_8 в ході слідчого експерименту.
Також, апеляційний суд проаналізувавши показання самого засудженого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 , обґрунтовано прийняв їх до уваги в частині підтвердження факту перебування ОСОБА_7 у день події за місцем проживання потерпілої, а в іншій частині у зв`язку з зацікавленістю цих осіб оцінив критично. 
Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, оцінені  судом відповідно до ст. 94 КПК на предмет належності, допустимості,  достовірності та не викликають у суду сумнівів у їх правдивості. 
Таким чином, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов вмотивованого висновку про винуватість               ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено.
Вирішуючи питання про наявність умислу в засудженого на завдання потерпілій тілесних ушкоджень, суд правильно виходив з конкретних обставин справи, зокрема неприязних стосунків, які склалися між засудженим та потерпілою, динаміки розвитку подій за яких в ході конфліктної ситуації засуджений застосував фізичну силу до потерпілої та його фізичної антропометричної переваги над нею. 
Таким чином, за встановлених апеляційним судом фактичних обставин, дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК кваліфіковано правильно. 
Колегія суддів вважає, що постановлений за результатами розгляду апеляційних скарг потерпілої та прокурора вирок апеляційного суду є законним, обґрунтованим, містить усі обов`язкові складові, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення та відповідає вимогам статей 420, 374 КПК.
Також, на думку колегії суддів, не спростовує висновків судово-медичних експертиз лист Державної установи «Головне бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України» від 09 березня 2017 року, на який посилається засуджений, оскільки з його змісту убачається, що цією установою не виявилося можливим зробити висновок з приводу наявності або відсутності в потерпілої тілесних ушкоджень, завдання яких інкриміновано засудженому, з наданих останнім ксерокопій акту судово-медичного дослідження та висновку експерта.
Крім того, не підтверджується матеріалами кримінального провадження доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції вимог             ст. 367 КПК через незаконне переривання наради суддів, оскільки після виходу суддів з нарадчої кімнати, суд продовжив розгляд кримінального провадження з дотриманням всіх обов`язкових складових процедури судового розгляду з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК.
Також колегія суддів не вбачає порушення апеляційним судом принципу диспозитивності, оскільки сторона захисту не була обмежена в своїх правах щодо подання додаткових доказів та клопотань, які вирішувалися судом відповідно до вимог статей 350, 371, 404та 405 КПК.
Безпідставними є доводи засудженого про неправильне визначення апеляційним судом розміру моральної шкоди на підставі висновку психологічного дослідження, оскільки за вироком суду сума стягнутої з ОСОБА_7 на користь потерпілої моральної шкоди значно менша за розмір такої шкоди визначений в судово-психологічній експертизі, яка за своєю сутністю є лише науково –практичною рекомендацією.
Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України та є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. При обранні виду та розміру покарання було враховано дані про особу ОСОБА_7 , ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у кримінальному провадженні колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК, для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 немає.
Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу            3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Апеляційного суду Черкаської  області від 14 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.             
Судді:

 
            ОСОБА_1                              ОСОБА_2                            ОСОБА_3