Постанова
Іменем  України
 
26 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 541/2022/16-ц
провадження № 61-1850св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ПророкаВ. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,
             
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 грудня 2016 року в складі судді Сидоренка Ю. В. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 02 березня 2017 року в складі колегії суддів: Лобова О. А., Абрамова П. С., Хіль Л. М.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про стягнення з відповідача суми пені, встановленої частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за неналежне виконання фінансових послуг: за договором на вклад Універсальний від 14 травня 2008 року № 20/02-02/19 - 267 180,00 дол. США (6 853 765,70 грн за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 31 серпня 2016 року); договором на вклад Універсальний від 01 грудня 2008 року № 20/02-02/18 - 7 774,50 євро (222 727,00 грн за офіційним курсом НБУ станом на 31 серпня 2016 року); договором на вклад Універсальний від 24 лютого 2009 року № 20/02-02/09 - 219 000,00 дол. США (5 617 840,70 грн за офіційним курсом НБУ станом на 31 серпня 2016 року).
Заявлені вимоги мотивовані невиконанням (простроченням) зобов'язань відповідача, що випливають з указаних договорів. 
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 грудня 2016 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_4 пеню за неналежне виконання фінансових послуг:
- за договором на вклад Універсальний від 14 травня 2008 року № 20/02-02/19 - 8 555,60 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 29 грудня 2016 року еквівалентно 230 087,11 грн;
- за договором на вклад Універсальний від 01 грудня 2008 року № 20/02-02/18 - 248,20 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 29 грудня 2016 року еквівалентно 6 942,54 грн;
- за договором на вклад Універсальний від 24 лютого 2009 року № 20/02-02/09 - 6 584,60 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 29 грудня 2016 року еквівалентно 177 080,69 грн.
У решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь держави 4 141,10 грн судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач довів прострочення виконання банком зобов'язань з повернення депозитних коштів та можливість застосування за таке прострочення санкції, передбаченої частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у межах річного строку давності. Суд першої інстанції нарахував пеню із сум несвоєчасно сплачених процентів на вклади та 3 % річних.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 02 березня 2017 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 грудня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення.
У задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» 7 975,00 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 8 000,00 грн віднесено на користь держави.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що положення укладених договорів банківського вкладу щодо відповідальності ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за несвоєчасне повернення вкладів є спеціальними нормами права, а норма частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» - загальною.
Позивач нарахував пеню на суми вкладів, які йому повернуті 20 лютого 2014 року, тоді як рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2015 року та рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2016 року на його користь стягнуті пеня і 3 % річних за прострочення виконання зобов'язання у період з 29 липня 2013 року до 20 лютого 2014 року.
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду апеляційної інстанції повністю, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин частину п'яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не врахував правового висновку Верховного Суду України викладеного у постановах від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16, від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16, а суд першої інстанції не застосував частину першу статті 1058 ЦК України та пункт 1 частини третьої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду апеляційної інстанції повністю, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин частину п'яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не врахував правового висновку Верховного Суду України викладеного у постановах від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16, від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16, а суд першої інстанції не застосував частину першу статті 1058 ЦК України та пункт 1 частини третьої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
У травні 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало заперечення на касаційні скарги, зазначивши, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року справу за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача фінансових послуг, стягнення пені за неналежне виконання фінансових послуг призначено до судового розгляду.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
29 грудня 2017 року цивільну справу передано до Верховного Суду.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.
Суд встановив, що 14 травня 2008 року ОСОБА_4 уклав з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», від імені якого діяла ОСОБА_7, договір банківського вкладу № 2002-02/19 строком на шість місяців, згідно з умовами якого ОСОБА_4 передав банку грошові кошти на загальну суму 24 400,00 дол. США зі сплатою 21 % річних. На підтвердження передання коштів ОСОБА_4 видані прибуткові валютні ордери. Дія договору згідно з написом, зробленим ОСОБА_7, продовжена до 14 травня 2009 року.
01 грудня 2008 року ОСОБА_4 уклав з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», від імені якого діяла ОСОБА_7, договір банківського вкладу № 2002-02/18 строком на шість місяців, згідно з умовами якого ОСОБА_4 передав банку 710,00 євро зі сплатою 18 % річних. На підтвердження передання коштів ОСОБА_4 виданий прибутковий валютний ордер. 
24 лютого 2009 року ОСОБА_4 уклав з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», від імені якого діяла ОСОБА_7, договір банківського вкладу № 2002-02/09 строком на дванадцять місяців, згідно з умовами якого ОСОБА_4 передав банку 20 000,00 дол. США зі сплатою 25 % річних. На підтвердження передання коштів ОСОБА_4 виданий прибутковий валютний ордер. 
Звернення ОСОБА_4 до ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» з вимогами про повернення коштів і нарахованих процентів після закінчення дії договорів банківського вкладу залишилися без задоволення.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 12 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення сум вкладів, відсотків, пені, 3 % річних від сум боргу задоволено, стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його користь: за договором від 14 травня 2008 року № 20/02-02/19 суму депозитного вкладу - 24 400,00 дол. США, несплачені відсотки - 4 326,45 дол. США, пеню - 4 453,00 дол. США, три відсотки річних - 2 771,57 дол. США, всього 35 951,02 дол. США; за договором від 01 грудня 2008 року № 20/02-02/18 суму депозитного вкладу - 710,00 євро, несплачені відсотки - 63,70 євро, пеню - 47,20 євро, три відсотки річних - 79,59 євро, всього 900,49 євро; за договором від 24 лютого 2009 року № 20/02-0209 суму депозитного вкладу - 20 000,00 дол. США, несплачені відсотки - 4 996,85 дол. США, пеню - 3 650,00 дол. США, три відсотки річних - 1 800,00 дол. США, всього 30 446,85 дол. США.
Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 лютого 2014 року банк виконав 20 лютого 2014 року.
У липні 2014 року ОСОБА_4 пред'явив до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» позов, у якому, посилаючись на те що рішення суду банк виконав лише 20 лютого 2014 року, просив стягнути на свою користь відсотки за вкладами, пеню і 3 % річних за прострочення виконання зобов'язання у період з 29 липня 2013 року до 20 лютого 2014 року. 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2015 року цей позов задоволено, стягнуто з банку на користь ОСОБА_4 за договором на вклад Універсальний від 14 травня 2008 року № 20/02-02/19 суму відсотків у розмірі 24 454,81 дол. США, суму пені у розмірі 2 513,20 дол. США, суму 3 % річних від суми боргу у розмірі 717,96 дол. США; за договором на вклад Універсальний від 01 грудня 2008 року № 20/02-02/18 суму відсотків у розмірі 603,63 євро, суму пені у розмірі 72,10 євро, суму 3 % річних від суми боргу у розмірі 20,89 євро; за договором на вклад Універсальний (поточний конвертаційний) від 24 лютого 2009 року № 20/02-02/09 суму відсотків у розмірі 1 9945,20 дол. США, суму пені у розмірі 2 060,00 дол. США, суму 3 % річних від суми боргу у розмірі 588,49 дол. США. 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2016 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2015 року скасовано в частині стягнення відсотків за вказаними договорами та стягнуто з відповідача на користь позивача за договором на вклад Універсальний від 14 травня 2008 року № 20/02-02/19 суму відсотків у розмірі 63,30 дол. США, за договором на вклад Універсальний від 01 грудня 2008 року № 20/02-02/18 суму відсотків у розмірі 1,76 євро, за договором на вклад Універсальний від 24 лютого 2009 року № 20/02-02/09 суму відсотків у розмірі 12,71 доларів США. В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2015 року залишено без змін.
Зазначені рішення судів банк виконав 08 вересня 2016 року.
Відповідно до статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. 
Договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам (частини перша, друга статті 1067 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу. 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 цього Закону, фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» подано такі визначення: споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
Відповідно до частини п'ятої статті 10 цього Закону у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.
За результатом аналізу наведених норм закону можна дійти висновку, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.
Згідно з частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.
Крім того, до моменту вчинення порушення пеня виконує забезпечувальну функцію, і, навпаки, з моменту порушення - вважається мірою відповідальності. 
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).
Статтею 6 ЦК України встановлений принцип пріоритету договору, згідно з яким сторони договору мають право відступити від актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд за умови, якщо таке відступлення прямо не заборонено актами цивільного законодавства або ж така заборона не випливає зі змісту їхніх положень чи із суті відносин між сторонами.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).
Пунктами 4.1 укладених договорів банківських вкладів встановлена відповідальність банку у разі необґрунтованого неповернення суми вкладу у строк, визначений пунктами 1.1 договорів, у виді сплати пені 0,05 % від неповернутої суми вкладу за кожен день затримки виплати.
Таким чином, ОСОБА_4 під час укладення договору з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» самостійно визначив умови і розмір відповідальності банку за несвоєчасне повернення вкладів, обрав спосіб захисту та звернувся до суду з позовом про стягнення депозитних вкладів, відсотків та пені, яка передбачена умовами договорів вкладів.
Як видно зі змісту заявленого ОСОБА_4 позову, що останній просить стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на свою користь пеню, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у межах річного строку давності, посилаючись на те, що станом на 31 серпня 2016 року банк не виконав рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2015 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2016 року.
Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Суд встановив, що рішеннями судів, які набрали законної сили та виконані, з банку на користь ОСОБА_4 вже стягнута пеня за прострочення повернення вкладів, передбачена пунктами 4.1 договорів банківського вкладу.
Звертаючись до суду втретє позивач просить стягнути пеню на суми вкладів, які йому повернуті 20 лютого 2014 року, тоді як рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2015 року та рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 25 липня 2016 року на його користь вже стягнуті пеня і 3 % річних за прострочення виконання зобов'язання у період з 29 липня 2013 року до 20 лютого 2014 року.
Таким чином, оскільки кошти за договорами вкладів повернуті 20 лютого 2014 року, відсутня база для обрахування пені, про яку просив позивач.
Крім того, частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена відповідальність банку за неналежне надання фінансових послуг, однак між сторонами виникли правовідносини щодо несвоєчасного виконання рішення суду.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.
Таким чином позивач має право на звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача 3 % річних за несвоєчасне виконання рішення суду на підставі статті 625 ЦК України.
Наведеним вище спростовуються доводи касаційних скарг про те, що суд помилково не застосував до спірних правовідносин частину п'яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 539/1789/16-ц (провадження № 61-665св18).
Правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16, від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16, стосується подібних правовідносин, однак справи містять різні фактичні обставини порівняно з цією справою. 
При вирішенні справи суд апеляційної інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 02 березня 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді: | С. Ю. Мартєв
| В. В. Пророк
| І. М. Фаловська
| С. П. Штелик