ПОСТАНОВА
Іменем України

05 червня 2018 року 
Київ
справа №743/1337/16-а
адміністративне провадження №К/9901/42547/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого Мороз Л.Л.,
суддів: Бучик Ю.А., Гімон Н.М., –
розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу № 743/1337/16-а
за позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Ріпкинської районної державної адміністрації Чернігівської області (далі – Управління соцзахисту), Чернігівського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації про визнання дій відповідача протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Корольової Лідії Василівни 
на постанову Ріпкінського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2016 року у складі судді Жовток Є.А. та 
ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді Безименної Н.В., суддів Аліменка В.О., Кучми А.Ю. 
ВСТАНОВИВ:
04 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Управління соцзахисту стосовно невиплати та невжиття заходів щодо виплати йому щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2016 рік, передбаченої Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі – Закон № 3551-XII) та зобов`язати Управління соцзахисту виплатити йому таку допомогу в розмірі передбаченому частиною п`ятою статті 12 Закону № 3551-XII, тобто у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 28 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV).
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є учасником бойових дій та має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 05 травня, виплат якої передбачена частиною п`ятою статті 12 Закону № 3551-XII.
Ріпкинський районний суд Чернігівської області постановою від 29 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року, відмовив у задоволенні позовних вимог.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди виходили з того, що оскільки позивач не був включений Головним управлінням Національної поліції в Чернігівській області або Ріпкінським районним військовим комісаріатом до відповідного переліку списків осіб, які мають право на одержання щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2016 рік, то в Управління соцзахисту був відсутній обов`язок виплачувати ОСОБА_1 таку допомогу. Крім того, виплата зазначеної допомоги за заявою позивача від 25 жовтня 2016 року суперечитиме нормам частини четвертої статті 17-1 Закону № 3551-XII, яким встановлено, що особи які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року. 
22 березня 2017 року представник ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Ріпкінського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року, ухвалити нове рішення – про задоволення позовних вимог.
Касаційна скарга мотивована тим, що для отримання грошової допомоги до 05 травня чинним законодавством не покладено обов`язку на особу, яка має право на вказану допомогу, звертатися з заявою до відповідних органів. Водночас, на державу (в особі органів соціального захисту населення) покладено обов`язок здійснити відповідну виплату у разі отримання громадянином статусу учасника бойових дій. 
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 24 березня 2017 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі – КАС України) викладено в новій редакції.
Пунктом 4 частини першої розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).
Відповідачі відзивів на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не подали.
Касаційний адміністративний суд заслухав у попередньому судовому засіданні доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції – без змін, з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Суди встановили, що ОСОБА_2 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданого 04 червня 2015 року.
25 жовтня 2016 року позивач звернувся до Управління соцзахисту з заявою, в якій просив здійснити виплату щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону № 3551-XII у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком.
Листом від 02 листопада 2016 року № з/к-107 відповідач повідомив позивача про те, що виплата грошової допомоги здійснювалась до 30 вересня на підставі списків осіб, які мають право на одержання грошової допомоги, в яких позивач не значиться.
Також суди встановили, що ОСОБА_1 з 06 жовтня 2014 року був звільнений у запас Збройних Сил України за пунктом 63 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 з постановкою на військовий облік, у зв`язку з цим, не включався Головним управлінням Національної поліції в Чернігівській області до списку працівників – учасників бойових дій, які мають право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 05 травня.
Також позивач не був включений до списку переліків осіб, які мають право на отримання разової грошової допомоги до 05 травня у 2016 році Ріпкинським районним військовим комісаріатом, оскільки у останнього була відсутня інформація щодо його участі у бойових діях, що підтверджується листом від 05 грудня 2016 року № 4025, в якому також зазначено про те, що облікова картка, в якій зазначаються періоди проходження військової служби і служби у запасі, а також про участь у бойових діях позивачем до військового комісаріату не надавалась.
До того ж суди встановили, що ОСОБА_1 не звертався до Міністерства соціальної політики, органів Міністерства оборони або органів Міністерства внутрішніх справ з заявами щодо невключення його до списків переліку осіб, які мають право на одержання такої грошової допомоги у період з 05 травня по 30 вересня 2016 року, та не оскаржував таку бездіяльність зазначених органів у судовому порядку.
Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону № 3551-XII щорічно до 05 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.
Статтею 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 
 05 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснюють органи праці та соціального захисту населення через відділення зв`язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.
Особи, які не отримали разової грошової допомоги до 05 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.
Законом України від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» (далі – Закон № 79-VІІІ), який набув чинності 01 січня 2015 року, розділ VІ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону № 3551-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 02 березня 2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» якою визначено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 05 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі – постанова КМУ № 141) здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі – органи соціального захисту населення), які через відділення зв`язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах: учасникам бойових дій – 920,00 грн.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №1-11/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв`язку з окремими положеннями Конституції України, суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Валентина Ніканорівна Великода проти України» висловив правову позицію, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Суд зауважив, що першою і найважливішою вимогою статті 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначив, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.
Із набуттям чинності Закону № 79-VІІІ (з 01 січня 2015 року) Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня, встановленого статтею 12 Закону № 3551-ХІІ.
Таким чином, на думку колегії суддів, при нарахуванні та виплаті щорічної одноразової допомоги до 05 травня у 2016 році відповідач повинен керуватися постановою КМУ № 141.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 348/1993/16-а. 
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 17-1 Закону 3551-XII військовослужбовцям, поліцейським, особам начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ України, особам начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які проходять службу (крім пенсіонерів), виплата разової грошової допомоги здійснюється шляхом перерахування коштів органами праці та соціального захисту населення на спеціальні рахунки військових частин, установ і організацій за місцем їх служби.
Правилами пункту 2 постанови КМУ № 141, зокрема, на Міністерство оборони, Міністерство внутрішніх справ, Національну гвардію, Національну поліцію, інші утворені відповідно до законів військові формування покладено обов`язок забезпечити до 1 квітня 2016 року подання органам соціального захисту населення перелік осіб, які мають право на одержання грошової допомоги.
У справі яка розглядається, обставини справи свідчать про те, що позивача не включено відповідними органами, на які покладено такий обов`язок, до списку осіб, які мають право на одержання грошової допомоги, а отже й не подано до органу соціального захисту. 
Відтак, на думку колегії суддів, у органів соціального захисту не виникло обов`язку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну разову допомогу до 05 травня у 2016 році без включення позивача компетентними органами у списки осіб, які мають право на одержання такої допомоги, а відтак не можна визнати дії відповідачів такими, що вчинені не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, звернувшись із цим позовом, ОСОБА_1 обрав неефективний спосіб захисту.  
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Оцінюючи наведені сторонами аргументи, Касаційний адміністративний суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.
Як зазначено у частині четвертій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене, Касаційний адміністративний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій і погоджується з їх висновками у справі про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Корольової Лідії Василівни залишити без задоволення.
Постанову Ріпкінського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року у справі № 743/1337/16-а залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз
А.Ю. Бучик
М.М. Гімон ,
Судді Верховного Суду