ПОСТАНОВА
Іменем України

13 червня 2018 року 
м. Київ
справа №804/12900/15
адміністративне провадження №К/9901/22510/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Шарапи В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом громадянина Болгарії ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Головне  управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.07.2015 року №450-15, зобов'язання вчинити певні дії
в с т а н о в и в:
У вересні 2015 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України у якому позивач просив:
- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015 року №450-15 про відмову громадянину Болгарії ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;
- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні.
В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що має обґрунтовані побоювання бути переслідуваним у країні свого походження, Болгарії, у зв'язку з чим вважає наявними підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015 року №450-15 про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні.
Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга обґрунтована правомірністю прийнятого Рішення №450-15 від 30.07.2015 року, оскільки позивач перебільшує загрозу власній безпеці у разі повернення до Болгарії. Разом з тим, зазначили, що враховуючи тривалий термін проживання на території України та шлюб з громадянкою України, позивач має право на інші законні підстави для легалізації на території України.
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд рішенням від 17 грудня 2015 року постанову суду першої інстанції скасував і ухвалив нову постанову про відмову в задоволенні позову. Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтоване тим, що  фактичною підставою побоювання позивача повернення до країни походження став намір уникнення кримінального покарання, встановленого вироком Верховного касаційного суду Республіки Болгарія від 27 червня 2002 року. Однак, на час звернення позивача із заявою про визнання його біженцем, сплинули (17.06.2014 року) строки притягнення його до кримінальної відповідальності, в зв'язку з чим  розшук позивача компетентним органом Болгарії припинено. Також, відсутні підстави вважати, що після повернення позивача до Болгарії йому буде завдано серйозної шкоди: покарання за здійснений злочин за законодавством Болгарії  не передбачало смертної кари; строк притягнення до кримінальної відповідальності теж сплинув. Судом враховано також, що на території Болгарії відсутні збройні конфлікти.
Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції позивач оскаржив його у касаційному порядку. 
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення цього суду скасувати і залишити в силі постанову суду першої інстанції, вказуючи на те, що обставини обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань встановлено такими, що набрали законної сили судовими рішеннями. Не звернув увагу суд й на те, що причиною залишення країни національного походження стала реальна загроза життю і свободи.
15 березня 2017 року Вищий адміністративний суд України за результатами перегляду справи у касаційному порядку скаргу громадянина Болгарії ОСОБА_2 відхилив, а постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2015 року залишив без змін.
Відмовляючи у задоволенні касаційної скарги Вищий адміністративний суд України виходив з правомірності та обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції про те, що  очевидною причиною звернення до міграційної служби стало намагання уникнення кримінальної    відповідальності за діяння, передбачені статтею 242 Кримінального кодексу республіки Болгарії (контрабанда в особливо великих розмірах) та відсутність підстав  , які б свідчили, що позивач відноситься до осіб, які потребують додаткового захисту.    
Не погоджуючись із рішенням суду касаційної інстанції у травні 2017 року позивач звернувся із заявою про його перегляд Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої  статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС). На обґрунтування наведених у заяві доводів додав копію рішення Вищого адміністративного суду України від  19 червня 2014 року К/9991/20753/12 (у справі №2а/0470/1169/11) яке, на думку заявника, підтверджує неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.
Ухвалою Верховного Суду України від 19 червня 2017 року  за заявою позивача відкрите провадження для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 15 березня 2017 року.
З 30.09.2016 року набув чинності Закон України  «Про судоустрій і статус суддів»  від 2    червня 2016 року № 1402-VIII (Закон №  402-VIII ), у пункті 6 Прикінцевих та перехідних положень якого  передбачено, що Верховний Суд України діє у межах своїх повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом у складі, визначеному цим Законом.
У відповідності з положеннями пункту 11 частини другої статті 46, пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII Пленум Верховного Суду постановою від 30 листопада 2017 року № 2 визначив, що днем початку роботи Верховного Суду є 15 грудня 2017 року. З цієї дати набрав чинності й Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яким, зокрема, Кодекс адміністративного судочинства України від 6 липня 2005 року №2747-IV викладено у новій редакції. 
Згідно з пп.1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону №2147-VIII, далі - КАС) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від  29 травня 2018 року справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
Перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд дійшов висновку про її необґрунтованість з огляду на таке.
Відповідно до пункту 1 частини першої  статті 237 КАС ( у редакції, чинній до 15.12.2017 року)  судові рішення в адміністративних справах можуть бути переглянуті Верховним Судом України з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
Ухвалення різних за змістом судових рішень матиме місце в разі, коли суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.
Правовідносини у справі, рішення у якій просить переглянути заявник, виникли щодо прийняття рішення Державною міграційною службою України про відмову у визнанні громадянина Болгарії ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до  вимог частина 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус біженців або осіб, що потребують додаткового захисту та порядок його надання визначається   Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI ( далі - Закон №3671), Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року .
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пункт 13 частини 1 статті 1цього Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до вимог частина 1 статті 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з приписами ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: 
- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; 
- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; 
- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; 
- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; 
- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є: 
1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 
2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 
3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;
4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.
Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.
У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. 
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, в обґрунтування необхідності надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначає, що вимушений був покинути свою країну з політичних причин, а також внаслідок обставин, які загрожують його життю та свободі, оскільки він був членом «Болгарської Соціалістичної партії», а отже має інші політичні переконання ніж діючий Прем'єр-міністр Болгарії ОСОБА_1; крім того він є свідком кримінальної діяльності останнього (вчинення контрабанди). 
У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, суд касаційної інстанції погодився з висновками суду апеляційної інстанцій про відмову в позові, якій виходив з того, що відповідач, приймаючи спірне рішення про відмову у прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і прав позивача не порушив.
При цьому суди встановили, що позивач прибув в Україну у 1994 році з метою налагодження бізнесу, потім на два роки з тією ж метою виїжджав до Румунії, яку залишив у зв'язку з мовними труднощами, і з 1996 року проживає на території України.
У 2005 році позивач одружився з громадянкою України та отримав посвідку на тимчасове, а потім на постійне проживання. 
Вироком №2 ІІ Кримінального відділення Верховного Касаційного суду від 27.06.2002, з урахуванням змін, внесених рішенням ІІІ Кримінального відділення Верховного Касаційного суду №536 від 17.06.2004 року громадянина Болгарії ОСОБА_2 (позивача) заочно засуджено до 5 років позбавлення волі за вчинення злочину, передбаченого пунктом «д» частини першої, частиною другою статті 20, частиною четвертою статті 242 (контрабанда в особливо великих розмірах) Кримінального кодексу Болгарії та оголошено в міжнародний розшук компетентним органом Болгарії для притягнення до кримінальної відповідальності.
У зв'язку з цим, посвідку на постійне проживання було анульовано, а громадянина Болгарії ОСОБА_2 затримано та поміщено до установи попереднього ув'язнення з метою вирішення питання щодо його екстрадиції і видачі.
З метою уникнення екстрадиції громадянина Болгарії ОСОБА_2 у 2009 році вперше звернувся до Державної міграційної служби України за захистом.
Проте, у задоволенні заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, було відмовлено, що стало підставою для звернення до суду з позовом. 11.10.2013 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду позов було залишено без розгляду на підставі заяви позивача. 
Повторне звернення до Державної міграційної служби відбулося у 2013 році. Проте, у задоволенні заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту було відмовлено, що знову стало підставою для звернення до суду з позовом.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 травня 2014 року у справі №804/4447/14, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду від 16 вересня 2014 року, позов задоволений. Суд визнав неправомірним та скасував рішення Державної міграційної служби України від 14 березня 2014 року №115-14 про відмову громадянину Болгарії ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, оскільки оскаржуване рішення відповідачем було прийняте без отримання відповіді з Прокуратури Дніпропетровської області та сектору Укрбюро Інтерполу ГУ МВС України в Дніпропетровській області, тобто з  грубим порушенням п. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Суд  зобов'язав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача  про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Отже, судами встановлено, що позивач постійно перебуває на території України з 1996 року. У період з 1996 року по 2009 рік (13 років) із заявами про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не звертався. 
За інформацією НЦБ Інтерполу в Болгарії розшук позивача припинено у зв'язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності (о/с№ 2015 DP 0033, арк. спр.32). Цей термін сплинув 17.06.2014 року.
В межах розгляду даної справи судами не встановлено, що саме політичні погляди є причиною побоювань позивача повернутися до Болгарії. 
Кваліфікація ж для додаткового захисту у розумінні пункту 13 частини першої статті 1 Закону №3671 полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження.
Відповідно до положень ст.15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU серйозна шкода включає в себе:
- смертну кару або приведення її у виконання;
- тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження;
- серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.
Судами  апеляційної та касаційної інстанції встановлено відсутність  підстав вважати, що після повернення до Болгарії позивачу буде завдано серйозної шкоди: покарання за здійснений злочин за законодавством Болгарії  не передбачало смертної кари та  на час звернення позивача із заявою сплинув термін притягнення до кримінальної відповідальності;  за інформацією НЦБ Інтерполу в Болгарії розшук позивача  припинено у зв'язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності; інформація про події 1993 року, які, на думку позивача, стали підставою для його переслідування, не є резонансною і ураховуючи той факт, що ОСОБА_1 продовжує займати високу державну посаду, не несуть загрозу репутації останнього; на території Болгарії відсутні збройні конфлікти.
Отже, в справі, рішення в якій просить переглянути заявник суди дійшли обґрунтованого висновку, що заявник перебільшує загрозу власній безпеці у разі повернення до Болгарії, а тому можна зробити висновок про відсутність у нього підстав для побоювань зазнати серйозної шкоди після повернення до країни громадянської належності, а відтак і на отримання міжнародного захисту. Разом з тим, враховуючи тривалий термін постійного проживання на території України (майже 20 років) та шлюб з громадянкою України, позивач має право на інші законні підстави для легалізації свого перебування на території України.
У рішенні Вищого адміністративного суду України від 19 червня 2014 року К/9991/20753/12 (справа №2а/0470/1169/11), наданому на порівняння, касаційний суд дійшов висновку про правомірність рішення суду першої інстанції ( від 20.05.2011) щодо скасування рішення Державного Комітету України у справах національностей та релігій про відмову у наданні статусу біженця громадянину  Республіки Білорусь.
Правовідносини, що склалися в цій справі на час їх виникнення регулювалися Законом України «Про біженців» від 21.06.2001 № 2557-III, який втратив чинності  04.08.2011. Питання  визначення  особи такою, що є біженцем або потребує додаткового захисту,  нормами Закону №2557 порівняно  із аналогічними нормами  Закону №3671  регулювалося однаково.
У цій справі громадянин Республіки Білорусь у червні 2009 року звернувся з заявою про визнання його біженцем з тих підстав, що він з 2005 року брав участь у демонстраціях, акціях протесту, мітингах направлених проти існуючого режиму в державі, як підприємець надавав фінансову підтримку «Объединенной гражданской партии». У зв'язку з чим зазнав утисків та переслідування з боку правоохоронних органів за вчинення кримінальних злочинів. 
Скасовуючи рішення відповідача про відмову  в наданні статусу біженця, в цій справі суд першої інстанції виходив з того, що позивач зробив реальну спробу обґрунтувати  свою заяву, повідомив всі важливі факти, які були у його розпорядженні, повідомлені ним факти відповідач не визнав неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації  з урахуванням ситуації у країні походження (Республіці Білорусь), а отже,  мав обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за політичними мотивами. Суд касаційної інстанції з висновками суду першої інстанції погодився в повному обсязі.
З правового аналізу зазначених судових рішень суду касаційної інстанції не вбачається  підстав для висновку про наявність неоднакового застосування цим судом вказаних у заяві норм матеріального права, оскільки викладені в них висновки про правомірність чи протиправність рішень відповідача  про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в одному випадку  громадянина  Болгарії, а в іншому - громадянина Республіки Білорусь, - ґрунтуються на різних фактичних обставинах справ, встановлених судами щодо причин  перебування цих осіб поза межами країни свого попереднього постійного проживання.
Указане рішення суду касаційної інстанції не містить іншого, ніж в оскаржуваному рішенні, тлумачення норм матеріального права, про які йдеться у заяві.
За таких обставин Верховний Суд  вважає, що правовідносини у справі, що розглядається, не є подібними до тих, які встановлені у справі, копії рішення суду касаційної інстанції в якій додано до заяви.
Перевірка правильності встановлення фактичних обставин справи відповідно до статті 235 КАС ( у редакції до 03.10.2017) не входить до компетенції Верховного Суду України.
Враховуючи те, що обставини, які стали підставою для перегляду справи Верховним Судом України, не підтвердилися, у задоволенні заяви слід відмовити.
Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», пп.1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону №2147-VIII), статтями 235-240 Кодексу адміністративного судочинства України(у редакції,чинній до 15 грудня 2017), 
п о с т а н о в и в:
У задоволенні заяви громадянина Болгарії ОСОБА_2 відмовити.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.
Головуюча  суддя:                                                                        І.Л. Желтобрюх
Судді:                                                                                              О.В. Білоус         
                                                                                                         В.М. Шарапа