Постанова        
Іменем України
 
30 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 759/4103/16-ц
 
провадження № 61-4568св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
представники позивача - ОСОБА_4, ОСОБА_5, 
відповідач - ОСОБА_6,
представник відповідача - ОСОБА_7,
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_6,
відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 24 жовтня 2016 року в складі колегії суддів: Кравець В. А., Желепи О. В., Рубан C. M.,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя. 
Позовна заява мотивована тим, що з 14 жовтня 2006 року вона з 
ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року розірвано. За період сумісного життя та за спільні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки ЗАЗ. Оскільки вищевказане майно є об'єктами спільної сумісної власності подружжя, тому підлягає поділу у судовому порядку внаслідок відсутності домовленості у вирішенні спору у добровільному порядку. 
 
З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_3 просила суд: поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності, а саме: автомобіль марки ЗA3 TF 699 Р, легковий седан, червоного кольору, номер шасі НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, 2009 року випуску та квартиру АДРЕСА_1. Виділити їй та відповідачу у власність по ? частини квартири АДРЕСА_1 вартістю 404 600 грн та по ? частини автомобіля марки 
ЗАЗ TF699Р, вартістю 32 081,71 грн. 
 
У травні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання майна на праві особистої приватної власності.
 
Позовна заява мотивована тим, що вищевказані квартира та автомобіль є його особистою приватною власністю, оскільки були придбані за його особисті кошти, які він отримав від продажу квартири АДРЕСА_2.
З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_6 просив суд: визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки ЗАЗ TF699Р, легковий седан, червоного кольору, номер шасі НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, 2009 року випуску.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. 
Припинено право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1.
Припинено право власності ОСОБА_3 на автомобіль марки ЗАЗ TF699Р, легковий седан, червоного кольору, номер шасі НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, 2009 року випуску.
 
Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 (загальна площа - 59,30 кв. м, житлова площа - 41,10 кв. м), та право власності на ? частини автомобіля марки ЗАЗ, модель TF699H, легковий седан, червоного кольору, номер шасі НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, 2009 року випуску в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.
Визнано за ОСОБА_6 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 та на ? частини автомобіля марки ЗАЗ TF699Р, легковий седан, червоного кольору, номер шасі НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, 2009 року випуску в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірні автомобіль та квартира придбані за час зареєстрованого шлюбу, тому відповідно до статей 60, 70 СК України є спільною сумісною власністю і підлягають поділу між подружжям у рівних частках.
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 жовтня 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено. 
Визнано за ОСОБА_6 право особистої приватної власності на квартиру 
АДРЕСА_1 та право особистої приватної власності на автомобіль ЗАЗ TF699Р, легковий седан, червоного кольору, номер шасі НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, 2009 року випуску.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірні автомобіль та квартира придбані за особисті кошти ОСОБА_6
 
У листопаді 2016 рокупредставник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов неправильного висновку про те, що спірні автомобіль та квартира придбані за особисті кошти відповідача, оскільки спірне майно було придбане під час шлюбу позивачем та відповідачем за спільні кошти.
 
У січні 2017 року ОСОБА_6подав заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
31 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Судами встановлено, що з 14 жовтня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 28 травня 
2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу КоновалЗ. Ф. за реєстровим № 3276, ОСОБА_6 зі згоди дружини 
ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1.
 
17 травня 2009 року ОСОБА_3 купила автомобіль марки ЗАЗ TF699Р, легковий седан, червоного кольору, номер шасі НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, 2009 року випуску, та отримала відповідне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.
 
Встановлено, що спірне майно було придбане після продажу квартири АДРЕСА_2, що в свою чергу була придбана відповідачем до шлюбу в кредит та за позичені у батька кошти.
Встановлено, що вищевказана квартира була придбана ОСОБА_6                             25 травня 2006 року за 156 565 грн, тобто за 4 місяці до укладення ним шлюбу з ОСОБА_3, і була продана за місяць до придбання спірної квартири, на що вказують відповідні копії договорів купівлі-продажу.
Для оплати вартості квартири ОСОБА_6 під іпотеку квартири отримав в акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» кредит в сумі 
17 000 доларів США, на умовах договору про надання іпотечного кредиту 
від 25 травня 2006 року № 35-7JA/05-2005И, та взяв у свого батька - 
ОСОБА_9 14 000 доларів США в борг, про що 25 травня 2006 року видав останньому розписку.
 
Проте, згідно з графіком погашення зобов'язань за кредитним договором, з дня отримання кредиту і до укладення шлюбу між сторонами, погашенню підлягала незначна сума, повністю ж кредит був виплачений тільки 31 січня 2008 року, що підтверджено довідкою банку, отже кредитні зобов'язання сторони понесли сумісно.
 
Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
 
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та статтею 372 ЦК України. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
 
У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при поділі неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
 
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
 
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
 
Статтями 372 ЦК України, 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до частини першої статті 60, частини третьої статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відповідно до вимог частини четвертої статті 10, частини першої статті 31, частини першої статті 137 ЦПК України повинен сприяти сторонам у здійсненні їх прав для всебічного й повного з'ясування обставин справи.
 
Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 10, 60 ЦПК України                 2004 року, встановивши, що спірні автомобіль та квартира набуті подружжям за час шлюбу та в силу вимог статей 60, 70 СК України та статей 368, 372 ЦК України є спільною сумісною власністю і підлягають поділу між подружжям у рівних частках, враховуючи те, що всупереч вимогам статей 10, 60 ЦПК України 2004 року на підтвердження своїх доводів ОСОБА_6 належних та допустимих доказів не надав, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову. 
 
Суд апеляційної інстанції не виконав вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, вищевказаних обставин не врахував, помилково скасувавши рішення суду першої інстанції.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.  
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду м. Києва від 24 жовтня 2016 року скасувати, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанцій втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Головуючий                                                                           М. Є. Червинська 
Судді:                                                                                      Н. О. Антоненко 
В. М. Коротун      
В. І. Крат
В. П. Курило