ПОСТАНОВА
Іменем України
Київ

20 червня 2018 року 
справа №826/17231/16
адміністративне провадження №К/9901/48913/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Ханової Р.Ф.(суддя-доповідач),
суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року у складі судді Аблова Є.В. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2018 року у складі колегії суддів Кучми А.Ю., Аліменка В.О., Безименної Н.В. у справі № 826/17231/16 за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач у справі) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - податковий орган, відповідач у справі), в якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 17 червня 2016 року №0029951304, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачений фізичними особами за результатами річного декларування на 25093,83 грн, з мотивів безпідставності його прийняття.

27 вересня 2017 року Окружний адміністративний суд міста Києва постановою, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2018 року, позов задовольнив, визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення податкового органу від 17 червня 2016 року №0029951304.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з протиправності податкового повідомлення-рішення з огляду на наявність права у позивача на податкову знижку, до якої включається частина суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом відповідно до положень підпунктів 166.1.1, 166.1.2 пункту 166.1, підпункту 166.3.1 пункту 166.3 статті 166, статті 175 Податкового кодексу України, оскільки позивачем фактично сплачено протягом звітного податкового року сума процентів за користування кредитом, що підтверджено відповідними платіжними та розрахунковими документами. 

У квітні 2018 року податковий орган, не погодившись з постановами судів попередніх інстанцій, подав касаційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В касаційні скарзі відповідач викладає обставини справи та зазначає, що ксерокопії платіжних документів, надані позивачем не підтверджують сплату нею відсотків по іпотечному кредиту, а тому витрати пов'язані зі сплатою частини суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом відсутні.

Відзив на касаційну скаргу від позивача до Верховного Суду не надходив, що не перешкоджає перегляду судових рішень та розгляду справи по суті.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Касаційний розгляд справи здійснюється в попередньому судовому засіданні відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд, переглянувши постанови судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили.
ОСОБА_1 подала до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві податкову декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік, в якій у рядку 14 «Загальна сума фактично здійснених протягом звітного податкового року витрат» задекларувала показник у розмірі 102218,83 грн, у рядку 15 «Сума нарахованої заробітної плати, зменшена на суму єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, страхових внесків до накопичувального фонду, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності» - 317019,92 грн, у рядку 16 «Сума (вартість) витрат платника податку - резидента, дозволених до включення до податкової знижки» - 102218,83 грн, у рядку 17 «Сума податку, на яку зменшуються податкові зобов'язання у зв'язку з використанням права на податкову знижку (графа 4 рядка 10.1 - (рядок 15 - рядок 16) * на ставки податку, визначені пунктом 167.1 статті 167 розділу IV ПКУ)», рядку 19 «Сума податку, на яку зменшуються податкові зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у зв'язку з використанням права на податкову знижку та/або при перерахунку доходів згідно з підпунктом «є» пункту 176.1 статті 176 ПКУ» та у рядку 23.2 «Сума податку на доходи фізичних осіб, що підлягає поверненню з бюджету» задекларувала суму у розмірі 25093,83 грн.

Податкова знижка у розмірі 25093,83 грн відображена позивачем у зв'язку зі сплатою відсотків за іпотечним кредитом.

25 травня 2016 року податковим органом проведена камеральна перевірка податкової декларації ОСОБА_1 про майновий стан і доходи за 2015 року з додатками до неї (документами на підтвердження понесених витрат), за результатами якої складений акт від 25 травня 2016 №5029/26-52-13-04/НОМЕР_1 (далі - акт перевірки), яким зазначено, що ксерокопії платіжних документів, наданих позивачем разом з податковою декларацією не підтверджують сплату нею саме відсотків за іпотечним кредитом, тому перевіряючим не встановлено понесення позивачем витрати, пов'язаних зі сплатою частини суми процентів за користування іпотечним кредитом.

17 червня 2016 року податковим органом на підставі акта перевірки згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України за порушення підпункту 166.3.1 пункту 166.3 статті 166 Податкового кодексу України прийнято податкове повідомлення-рішення №0029951304, яким позивачу збільшено суму податкового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 25093,83 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При вирішенні питання щодо правильності застосування норм матеріального права до спірних правовідносин, Суд виходить з наступного.

Відповідно до підпунктів 166.1.1, 166.1.2 пункту 166.1 статті 166 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платник податку має право на податкову знижку за наслідками звітного податкового року; підстави для нарахування податкової знижки із зазначенням конкретних сум відображаються платником податку у річній податковій декларації, яка подається по 31 грудня включно наступного за звітним податкового року.

Підпункт 166.3.1 пункту 166.3 статті 166 Податкового кодексу України визначає, що платник податку має право включити до податкової знижки у зменшення оподатковуваного доходу платника податку за наслідками звітного податкового року, визначеного з урахуванням положень пункту 164.6 статті 164 цього Кодексу, такі фактично здійснені ним протягом звітного податкового року витрати, як частину суми процентів, сплачених таким платником податку за користування іпотечним житловим кредитом, що визначається відповідно до статті 175 цього Кодексу.

Статтею 175 Податкового кодексу України визначено перелік умов, при наявності яких платник податку має право включити до податкової знижки частину суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом, пункт 175.1 цієї статті передбачає, що платник податку - резидент має право включити до податкової знижки частину суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом, наданим позичальнику в національній або іноземній валютах, фактично сплачених протягом звітного податкового року.Таке право виникає в разі якщо за рахунок іпотечного житлового кредиту будується чи купується житловий будинок (квартира, кімната), визначений платником податку як основне місце його проживання, зокрема згідно з позначкою в паспорті про реєстрацію за місцезнаходженням такого житла.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що право на включення до податкової знижки частини суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом виникає у разі дотримання певних умов, серед яких фактична сплата платником податку протягом звітного податкового року суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом, а також визначення платником податку житлового будинку (квартири, кімнати), який купується за рахунок іпотечного житлового кредиту, як основного місця його проживання (з позначкою в паспорті про реєстрацію за місцезнаходженням такого житла).

Фактична сплата суми процентів має бути підтверджена належними та допустимими доказами, зокрема платіжними та розрахунковими документами, копіями договорів, що ідентифікують продавця товарів (робіт, послуг) і їх покупця (отримувача).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ОСОБА_1 (позичальник) та Закритим акціонерним товариством «Інвест-Кредит-Банк» (кредитор) укладено договір про іпотечний кредит від 16 травня 2008 року №95-Ф/08/04, за умовами якого, з урахуванням додаткової угоди №2 від 06 червня 2008 року до цього договору про іпотечний кредит, кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 900000 грн, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит у зазначеній сумі коштів, а також сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 14% річних.
Згідно пунктів 1.2, 1.4 і 2.4 вказаного договору кредит надається строком погашення не пізніше 23 травня 2038 року на придбання у власність окремої квартири, розташованої за адресою: м.Київ, вул. Милославська, 32/51А, кв.32. Погашення платежів за кредитом здійснюється позичальником виключно у національній валюті України - гривні.
Позичальник зобов'язується щомісячно до 23 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладання цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 10663,85 грн відповідно до графіку погашення кредиту, шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок №29096101012066, відкритий у кредитора.

Згідно наданого позивачем графіку погашення іпотечного кредиту - додатку до договору про іпотечний кредит на кожну дату погашення встановлюється розмір планового платежу, який складається з визначених сум платежу погашення заборгованості за кредитом та відсотків за користування кредитом.

В забезпечення виконання зобов'язань за іпотечним кредитом позивач передав ЗАТ «Інвест-Кредит-Банк» в іпотеку згадану вище квартиру.

Суди першої та апеляційної інстанцій під час судового розгляду дослідили витяг з Державного реєстру правочинів (№6020236 від 02 червня 2008 року), який свідчить про придбання ОСОБА_1 у приватну власність квартири, розташованої за адресою: м.Київ, вул. Милославська, 32/51А, кв.32, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 02 червня 2008 року (номер правочину №2933231), паспорт позивача, в якому зроблено відмітку про реєстрацію місця проживання за адресою цієї квартири, реєстраційне посвідчення на вказану квартиру від 15 жовтня 2009 року №0018494, квитанції від 06 січня 2015 року №43935647 на суму 22000 грн, від 30 квітня 2015 року на суму 10700 грн, від 25 березня 2015 року на суму 10000 грн, від 04 квітня 2015 року на суму 10000 грн, від 25 травня 2015 року №12172339 на суму 10700 грн, від 02 червня 2015 року №12244037 на суму 10700 грн, від 26 червня 2015 року №12525818 на суму 11000 грн, від 24 липня 2015 року № 12851623 на суму 10700 грн, від 26 серпня 2015  року №13199265 на суму 10700 грн, від 23 вересня 2015 на суму 10700 грн, від 23 жовтня 2015 року №13899920 на суму 10700 грн, від 24 листопада 2015 року №567 на суму 11000 грн, від 22 грудня 2015 №14643130 на суму 10700 грн, які підтверджують сплату позивачем на користь Державної іпотечної установи (до якої перейшло право вимоги) відповідні платежі за іпотечним договором.

За висновком судів першої та апеляційної інстанцій, досліджені під час розгляду справи документи доводять виконання позивачем всіх умов, які надають право на включення до податкової знижки частини суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом, зокрема і щодо фактичної сплати позивачем протягом звітного податкового року суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом. Суди попередніх інстанцій також установили, що сплата позивачем відсотків також підтверджена Державною іпотечною установою, з листа якої від 04 вересня 2017 року №5845/11/3 вбачається, що позивачем за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року сплачено 122672,50 грн (що є більшою сумою за задекларовану позивачем у податкові декларації за 2015 рік суму витрат, дозволених до включення до податкової знижки - 102218,83 грн). 

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про правильність розрахунку сплачених у 2015 році відсотків та тіла кредиту відповідно до графіку погашення іпотечного кредиту (додаток до договору про іпотечний кредит від 16 травня 2008 року №95-ф/08/04), здійснених позивачем самостійно.
Доказів, які б спростовували факт сплати позивачем процентів (відсотків) за іпотечним кредитом у задекларованому розмірі, податковим органом під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій не надано.

Підтвердження належними доказами дотримання позивачем умов для отримання податкової знижки на частину суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом обумовлюють безпідставність збільшення відповідачем податкового зобов'язання спірним податковим повідомленням-рішенням від 17 червня 2016 №0029951304. Переоцінка доказів у справі, на чому наполягає заявник касаційної скарги, знаходиться за межами касаційного перегляду відповідно до частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, внаслідок чого, касаційна скарга податкового органу залишається без задоволення, а постанови судів попередніх інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2018 року у справі № 826/17231/16 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                           Р.Ф.Ханова 

Судді:                                                                                                     І.А.Гончарова          

                                                                                                    І.Я.Олендер