ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року 
м. Київ

Справа №  923/70/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Калусовського Артема Сергійовича на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 02.05.2018 (Лавриненко Л.В., Величко Т.А., Філінюк І.Г.) та рішення Господарського суду Херсонської області від 13.03.2018 (Литвинова В.В.) у справі № 923/70/18
за позовом Фізичної особи-підприємця Калусовського Артема Сергійовича до Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонський науково - дослідний інститут судових експертиз" третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління комунальної власності Херсонської міської ради про стягнення заборгованості за договором оренди в сумі 50 330,76 грн,
ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець Калусовський Артем Сергійович (далі - Позивач) звернувся в Господарський суд Херсонської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонський науково-дослідний інститут судових експертиз" (далі - Відповідач), третя особа Управління комунальної власності Херсонської міської ради (далі - Третя особа) про стягнення заборгованості в сумі 50 330,76 грн за договором оренди комунального майна міської територіальної громади від 25.10.2013.
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що він з червня 2016 року є правонаступником орендодавця за договором від 25.10.2013, оскільки з цього часу є власником орендованого майна, а тому всі орендні платежі з червня 2016 року від орендаря приміщення за вказаним договором мають надходити саме до нового власника майна, яким і є Позивач. Проте, оскільки орендар відмовляється в добровільному порядку від перерахування коштів Позивачу, тому останній звернувся до суду за стягненням заборгованості з орендної плати за період з червня 2016 року по січень 2018 року, пені згідно з пунктом 3.4 договору та, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, інфляційних втрат і 3% річних.
Рішенням Господарського суду Херсонської області від 13.03.2018 відмовлено в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Рішення суду мотивоване тим, що Позивачем не доведено, що він є правонаступником Третьої особи, і оскільки нежитлові приміщення після їх реалізації державним виконавцем вже не є комунальним майном, а набули статусу приватного майна, тому положення частини 2 статті 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не можуть бути застосовані у даних правовідносинах. Крім того, Позивачем не надано доказів укладення з Відповідачем договору оренди нерухомого майна в порядку, визначеному цивільним законодавством України, а тому правові підстави для стягнення заявленої в позові суми не виникли.
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 02.05.2018 рішення Господарського суду Херсонської області від 13.03.2018 залишено без змін з тих же підстав.
Позивач подав касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В касаційній скарзі Позивач не погоджується з мотивами, наведеними в оскаржуваних судових рішеннях, посилаючись на те, що: 1) судами не враховано норми статті 291 ГК України, якими врегульовано випадки, в яких договір оренди є припиненим; 2) судами не застосовано статтю 770 ЦК України, статті 5, 23 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та невірно застосовано статтю 15 зазначеного Закону; 3) суди необґрунтовано відхилили посилання Позивача на правонаступництво орендодавця за договором оренди; 4) судом апеляційної інстанції не взято до уваги посилання Позивача в апеляційній скарзі на статтю 785 ЦК України та на необхідність її застосування при вирішенні спірних правовідносин.
Відповідач та Третя особа не надали відзив на касаційну скаргу Позивача, що у відповідності до частини 3 статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних Одеського апеляційного господарського суду від 02.05.2018 та рішення Господарського суду Херсонської області від 13.03.2018 у справі №923/70/18 у касаційному порядку.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що між Третьою особою (Орендодавець) та Відповідачем (Орендар) 25.10.2013 укладено договір оренди комунального майна міської територіальної громади, за умовами якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове платне користування окремо розташовані будівлі, які знаходяться в місті Херсоні, вул. 28 Армії, 6, літ. "Б", "В", "Г" строком з 25.10.2013 до 24.10.2018.
Відповідно до свідоцтва про право власності № 398 від 22.06.2016 право власності на нежилі приміщення будівель літ. "Б", "В", "Г" по вул. 28 Армії, 6, в місті Херсоні, загальною площею 87,1 м^2 зареєстровано за Позивачем.
Позивач звертався до Відповідача з листом, в якому запропонував останньому сплатити на його рахунок прострочену орендну плату відповідно до договору оренди від 25.10.2013 за період з червня 2016 року по серпень 2017 року в зв'язку з тим, що Позивач є правонаступником Третьої особи за вказаним договором. Проте Відповідач, пославшись на те, що договір оренди від 25.10.2013 є припиненим з 04.01.2016 в силу проведення електронних торгів і продажу (приватизації) об'єкта оренди, як зазначає суд апеляційної інстанції, запропонував Позивачу визнати відсутність будь-яких вимог до нього.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій послались на норми статті 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статей 11, 202, 626 ЦК України та дійшли висновку, що чинне законодавство України не передбачає можливості автоматичного виникнення цивільних прав та обов'язків, і, оскільки внаслідок набуття Позивачем права власності на орендований об'єкт відбулась зміна форми власності майна (з комунальної на приватну), тому положення частини 2 статті 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не можуть застосовуватись до даних правовідносин. Оскільки Позивачем не доведено укладення з Відповідачем договору оренди зазначеного вище майна, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів не може погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
Відповідно до статті 11 ЦК України договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Договір за своєю правовою природою є правочином, який відповідно до статті 202 ЦК України є дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Приписами статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.
Положеннями статей 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно зі статтею 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. 
Статтею 770 ЦК України передбачено, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Сторони можуть встановити у договорі найму, що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється.
Отже, перехід права власності на річ, передану у найм, не є підставою для зміни або припинення договору найму. Новий власник речі набуває прав та обов'язків наймодавця за договором найму та повинен їх виконувати до закінчення строку дії договору або до моменту його припинення з будь-яких інших підстав. Тобто в результаті переходу права власності на найману річ має місце заміна наймодавця в договорі найму.
В преамбулі Закону України "Про оренду державного та комунального майна" зазначено, що цей Закон покликаний забезпечити підвищення ефективності використання державного та комунального майна шляхом передачі його в оренду фізичним та юридичним особам.
Частиною 5 статті 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що оренда майна інших форм власності може регулюватися положеннями цього Закону, якщо інше не передбачено законодавством та договором оренди.
Згідно з частиною 2 статті 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обов'язки за договором оренди. Сторони можуть встановити в договорі оренди, що в разі відчуження власником об'єкта договір оренди припиняється.
Таким чином, висновок судів попередніх інстанцій про неможливість автоматичного переходу прав та обов'язків орендодавця за договором оренди є таким, що не узгоджується та не відповідає приписам статті 770 ЦК України та частини 2 статті 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
Колегія суддів вважає передчасним висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що до даних правовідносин не підлягають застосуванню норми частини 2 статті 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" з тих підстав, що в об'єкта оренди за договором від 25.10.2013 змінилась форма власності - з комунальної на приватну.
Судами не досліджено та не дано оцінки положенням договору оренди, а саме, чи передбачено умовами договору від 25.10.2013, що до відносин між його сторонами не застосовується Закон України "Про оренду державного та комунального майна" в контексті висновку законодавця, викладеного в частині 5 статті 1 зазначеного Закону.
Крім того, посилаючись на лист Відповідача від 27.08.2017, в якому останній зазначає про припинення з 04.01.2016 договору від 25.10.2013, суди не обґрунтували своєї позиції щодо даного посилання Відповідача та не навели, відповідно, якими нормами права та/або положеннями зазначеного договору такі твердження обумовлені і передбачені, тоді, як відповідно до частини статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об'єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об'єкта оренди;ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем. Зазначене кореспондується з частиною 2 статтею 291 ГК України.
Отже, зважаючи на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не ґрунтуються на повному і всебічному розгляді в судовому процесі всіх обставин, встановлення яких є необхідним відповідно до норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини. 
Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення і неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових актів знайшли своє підтвердження.
Водночас, колегія суддів звертає увагу скаржника, що його посилання на не застосування судом апеляційної інстанції статті 785 ЦК України в спірних правовідносинах, є таким, що не може бути прийнято судом касаційної інстанції, оскільки частиною 5 статті 269 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Про вказані підстави не було заявлено Позивачем під час звернення з даним позовом до місцевого господарського суду.
Частинами 1, 2 статті 300 ГПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
З огляду на наведене, справа має бути передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи господарському суду слід взяти до уваги наведене в цій постанові, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін і, в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством, прийняти відповідне рішення.
При цьому, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що дослідження усіх наданих у матеріали справи доказів в сукупності з наданими сторонами поясненнями, має істотне значення для вирішення спору у цій справі та є підґрунтям для подальших висновків щодо наявності (або відсутності) підстав для задоволення позову за наведених у позовній заяві підстав.
Оскільки справа передається на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат у порядку статті 129 ГПК України не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Калусовського Артема Сергійовича задовольнити частково. 
2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 02.05.2018 та рішення Господарського суду Херсонської області від 13.03.2018 у справі №923/70/18 скасувати.
3. Справу направити на новий розгляд до Господарського суду Херсонської області.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Суховий В.Г.

Судді                                                                                          Берднік І.С.

                                                                                                    Міщенко І.С.