ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року 
м. Київ

Справа №  925/1984/15 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Погребняка В.Я. (головуючий), Білоуса В.В., Ткаченко Н.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Співака С.В.,

учасники справи:
боржник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Блу Оіл Компані",
представник боржника - не з'явився,
ініціюючий кредитор - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ресурс Центр-М"
представник кредитора - не з'явився,
заявник - фізична особа ОСОБА_4,
представник  -  не з'явився,
арбітражний керуючий Стіфутін І.В.  - не з'явився,

розглянув касаційну скаргу
ОСОБА_4
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017
у складі колегії суддів: Мальченко А.О. (головуючий), Дикунська С.Я., Жук Г.А.

за заявою ОСОБА_4
до  Товариства з обмеженою відповідальністю "Блу Оіл Компані"
про  стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати

в межах справи № 925/1984/15
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресурс Центр-М"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Блу Оіл Компані"
про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

У провадженні господарського суду Черкаської області перебуває справа № 925/1984/15 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Блу Оіл Компані" (далі - ТОВ "Блу Оіл Компані", боржник), яка порушена за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресурс Центр-М" (далі - ТОВ "Ресурс Центр-М", ініціюючий кредитор) ухвалою господарського суду Черкаської області від 19.01.2016, у зв'язку з неспроможністю боржника сплатити наявну кредиторську заборгованість.

18.03.2016 фізична особа ОСОБА_4,  в межах даної справи про банкрутство, звернувся до господарського суду Черкаської області із заявою про скасування наказу ТОВ "Блу Оіл Компані" від 27.11.2015 № 20-к про звільнення з посади директора ОСОБА_4 з 27.11.2015, поновлення ОСОБА_4 на посаді директора ТОВ "Блу Оіл Компані" та стягнення з ТОВ "Блу Оіл Компані" на його користь 124 904,99 грн. заборгованості по виплаті заробітної плати.

Вимоги ОСОБА_4  обґрунтовані тим, що після спливу терміну дії трудового  договору, укладеного з боржником на строк з 22.08.2014 по 22.08.2015, трудові відносини продовжилися та набули статусу безстрокових в порядку норм ст. 39-1 Кодексу законів про працю України.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 17.11.2016 у справі                             № 925/1984/15, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017, у задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено повністю.

Вищий господарський суд України постановою від 18.04.2017 не погодився із висновками судів попередніх інстанцій, ухвалу місцевого господарського суду від 17.11.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду  від 31.01.2017 скасував, справу направив на новий розгляд до місцевого господарського суду.
При цьому, суд касаційної інстанції зазначив, що звільнення ОСОБА_4 з посади директора товариства відбулося у відповідності до вимог чинного законодавства, що регулює трудові правовідносини. 
Проте, колегія суддів Вищого господарського суду України не погодилася з висновками судів попередніх інстанцій, щодо відмови у задоволенні заяви про стягнення з боржника 124 904,99 грн. заборгованості по виплаті заробітної плати, як такої, що прийнята з порушенням вимог статті 43 ГПК України та не ґрунтується на повному і всебічному встановленню усіх обставин справи. 

За результатами нового розгляду заяви ОСОБА_4 у справі №925/1984/15, ухвалою господарського суду Черкаської області від 18.07.2017 позовні вимоги ОСОБА_4 в частині скасування наказу ТОВ "Блу Оіл Компані" від 27.11.2015                № 20-к про звільнення ОСОБА_4 з посади директора ТОВ "Блу Оіл Компані" з 27.11.2015 та поновлення його на посаді директора товариства залишено без розгляду, на підставі поданої ОСОБА_4 заяви.
В частині стягнення з ТОВ "Блу Оіл Компані" на користь ОСОБА_4                              124 904,99 грн. заборгованості по виплаті заробітної плати та з урахуванням поданої 18.09.2017 заявником заяви про збільшення позовних вимог, господарський суд Черкаської області прийняв 04.10.2017 ухвалу, якою заяву ОСОБА_4 задовольнив в повному обсязі та вирішив стягнути з ТОВ "Блу Оіл Компані" на користь  ОСОБА_4  124 904,99 грн. заборгованості по виплаті заробітної плати, 231 000,00 грн. середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати з грудня 2015 по серпень 2017 року.
Дійшовши висновку про задоволення заяви ОСОБА_4 в частині виплати належної ОСОБА_4 суми заробітної пати в розмірі 124 904,99 грн., місцевий господарський суд зазначив про доведеність вимог заявником належними та допустимими доказами. Також, суд першої інстанції визнав можливим стягнути з боржника 231 000,00 грн. за весь час затримки заробітної плати.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у цій справі апеляційну скаргу ТОВ "Блу Оіл Компані" на ухвалу господарського суду Черкаської області від 04.10.2017 у справі № 925/1984/15 задоволено частково; ухвалу місцевого суду частково скасовано; резолютивну частину ухвали викладено в наступній редакції:
"Заяву ОСОБА_4 від 18.03.2016 задовольнити частково. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Блу Оіл Компані" на користь ОСОБА_4 4 838,90 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.
В задоволенні іншої частини заяви ОСОБА_4 відмовити."

При цьому, апеляційний господарський суд виходив з того, що після звільнення ОСОБА_4 27.11.2015 з посади директора ТОВ "Блу Оіл Компані", останній працевлаштувався та з 15.12.2015 обіймає посаду директора ТОВ "Агроальянс", посадовий оклад заявника перевищує розмір отримуваного ним середньомісячного заробітку на посаді директора ТОВ "Блу Оіл Компані", відтак, за висновком апеляційного суду позовна вимога заявника про стягнення з боржника  на його користь середньомісячного заробітку за час затримки виплати підлягає задоволенню частково - за 11 робочих днів за період з 28.11.2015 по 14.12.2015. Розрахувавши середньоденну заробітну плату заявника (439,90 грн.), апеляційний суд дійшов висновку, що за час затримки виплати, яка становила 11 робочих днів, до стягнення з боржника на користь заявника підлягає 4 838,90 грн.
Щодо відмови у задоволенні вимог в частині стягнення заробітної плати в розмірі 124 904,99 грн., суд зазначив, що можливість нарахування Товариством ОСОБА_4  заробітної плати перебуває у причинно-наслідковому зв'язку з діями останнього по поверненню підприємству документації, на підставі чого відповідальність за відсутність документів та правові наслідки у зв'язку з їх відсутністю не може бути покладена лише на товариство, а й на заявника, як колишнього директора. При цьому, апеляційний суд також зазначив про наявність розбіжностей при розрахунку суми заробітної плати до стягнення та про відсутність можливості перевірити правильність заявленого ОСОБА_4 розміру заборгованості по заробітній платі, що в силу ст.ст. 33, 34 ГПК України не може вважатися доведеним належними та допустимими доказами.

Не погоджуючись із постановою апеляційного господарського суду від 14.12.2017, ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою про скасування оскаржуваної постанови з вимогою залишити в силі ухвалу господарського суду Черкаської області від 04.10.2017 у цій справі.

В обґрунтування заявлених вимог, скаржник посилається на порушення господарським апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, приписів Кодексу законів про працю України та Закону України "Про оплату праці".

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи                                                     № 925/1984/15 визначено колегію суддів Верховного Суду у складі:                    Погребняк В.Я. - головуючий, Ткаченко Н.Г., Білоус В.В. (протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.03.2018 у матеріалах справи).

Ухвалою Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 925/1984/15 поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження; відкрито касаційне провадження у справі господарського суду Дніпропетровської області за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017; розгляд касаційної скарги ОСОБА_4 призначено на 15.05.2018; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 17.04.2018; доведено до відома учасників справи, що нез'явлення їх представників в судове засідання не є перешкодою для розгляду касаційної скарги

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом, визначеним                       ст.ст. 42, 295 ГПК України, відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не подали.

Учасники судового провадження явку повноважних представників у судове засідання не забезпечили, про час та дату судового засідання сторони були сповіщені належним чином. Оскільки, явка представників сторін не була визнана обов'язковою, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю повноважних представників учасників справи.

Переглянувши матеріали справи та перевіривши, на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи, правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, проаналізувавши доводи викладені ОСОБА_4 в касаційній скарзі, заслухавши доповідь судді-доповідача,  Касаційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, виходячи з наступного.

За приписами  ст. 300 ГПК України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як встановлено судами обох інстанцій, 22.08.2014 загальними зборами ТОВ "Блу Оіл Компані" прийнято рішення, оформлене протоколом від 22.08.2014, про призначення директором ТОВ "Блу Оіл Компані" з повноваженнями згідно Статуту, ОСОБА_4 строком на 1 (один) рік з дати прийняття даного рішення та укладання з директором трудового договору.
На виконання вказаного рішення між ТОВ "Блу Оіл Компані" і ОСОБА_4 було укладено трудовий договір (контракт) №1, пунктом 9.1. якого сторони погодили, що такий діє з 22.08.2014 по 22.08.2015.
Відповідно до п. 6.1 контракту за виконання обов'язків, що передбачені цим контрактом, керівникові виплачується грошова винагорода, яка містить у собі щомісячні виплати у розмірі 11 000,00 грн.
При недосягненні базового рівня рентабельності щомісячні виплати керівникові зменшуються на 100,00 грн. за кожен відсоток рентабельності, але не більше ніж на 500,00 грн. (п. 6.2 контракту).  
Згідно п. 6.3 контракту при досягненні підприємством рентабельності, вищої від базового рівня на 10 відсотків, частина прибутку, що виплачується керівникові, збільшується на 0,5 відсотків.
Розмір винагороди, що виплачується керівникові, коригується з урахуванням інфляції відповідно до показника НБУ на 01.12.2014 (п. 6.4 контракту).
Судами встановлено, що 10.06.2015 загальними зборами ТОВ «Блу Оіл Компані» прийнято рішення про припинення з 10.06.2015 господарської діяльності боржника з його подальшою реорганізацією чи ліквідацією, в залежності від прийнятих в подальшому рішень, а також про звільнення всіх працівників боржника з 10.06.2015 відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою належних грошових сум з наявних грошових коштів боржника.
27.11.2015 загальними зборами учасників боржника прийнято рішення, яке було оформлено протоколом № 9 про звільнення ОСОБА_4 з посади директора ТОВ "Блу Оіл Компані"  та призначення на цю посаду ОСОБА_8
Того ж дня, 27.11.2015, новопризначеним директором ТОВ "Блу Оіл Компані" ОСОБА_8 було видано наказ №20-к про звільнення ОСОБА_4 із займаної посади на підставі пункту 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України з 27.11.2015. Підстава звільнення: рішення загальних зборів учасників ТОВ «Блу Оіл Компані», оформлене протоколом № 9 від 27.11.2015.
Судами також встановлено, що представниками ТОВ "Кищенці", як одним із учасників ТОВ "Блу Оіл Компані",  були складені акти від 26.10.2015, 27.10.2015 та від 29.10.2015 про неможливість вручення заявникові запрошення на загальні збори учасників ТОВ "Блу Оіл Компані" у зв'язку з відсутністю останнього за місцезнаходженням боржника (АДРЕСА_1).
Крім того, директором ОСОБА_8 та двома представниками ТОВ "Кищенці" складено акти від 27.11.2015, 30.11.2015 та від 02.12.2015 про неможливість вручення ОСОБА_4 наказу про його звільнення у зв'язку з його відсутністю за місцезнаходженням боржника, відсутністю будь-кого з працівників, а також відомостей про місце проживання заявника.
Копії наказів про звільнення №20-к від 27.11.2015 та протоколу загальних зборів ТОВ "Блу Оіл Компані" №9 від 27.11.2015 були направлені боржником ОСОБА_4 22.02.2016 цінним листом з описом вкладення. Разом з вказаними документами боржник направив ОСОБА_4 лист з проханням прибути останнього до ТОВ "Блю Оіл Компані" 29.02.2016 о 13:00 годині за адресою: АДРЕСА_1, для передачі новому керівникові печатки та документації Товариства. Одночасно листом боржник повідомив адресата, що вручити зазначені документи не  вдавалось за можливе у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 не з'являвся за місцезнаходженням ТОВ "Блу Оіл Компані", а адреса місця проживання заявника не була відомою підприємству до моменту його звернення до Жашківського районного суду Черкаської області з позовом про поновлення на роботі.  
Відповідно до пункту 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.
На підставі викладеного, суди дійшли висновку, що звільнення заявника відбулося на законних підставах, у відповідності до чинного законодавства, що регулює трудові правовідносини.
Проте, предметом  спору в даному випадку є вимога про стягнення заробітної плати в розмірі 124 904,99 грн. та вимога  про стягнення середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати з грудня 2015 по серпень 2017 року в розмірі 213 000,00 грн.
Згідно статті 20 Закону України "Про оплату праці" оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов'язана з виконанням умов контракту.    
Аналізуючи дану норму, яка є імперативною, колегія суддів вважає, що заявник та боржник, укладаючи 22.08.2014 трудовий договір (контракт), схвалили його умови, а тому мали його неухильно виконувати.
Як передбачено умовами п.п. 2.2, 3.1, 3.4 розділу 2 Контракту від 22.08.2014 "Функції та обов'язки керівника", керівник виконує функції і несе обов'язки, які законодавством і іншими актами, що поширюються на підприємство, закріплені за керівником адміністрацією, дирекцією, іншим виконавчим керівним органом, якщо з вказаних актів, Статуту Підприємства і умов цього контракту не випливає інше; керівник незалежно розв'язує всі питання діяльності підприємства, за винятком питань, що за Статутом підприємства належать до відання органу управління чи трудового колективу підприємства (з урахуванням питань, що передані органом управління до компетенції керівника); керівникові належать повноваження і права, які нормативними і іншими актами, що поширюються на підприємство, закріплені за керівником адміністрацією, дирекцією, іншим виконавчим керівним органом, якщо зі згаданих актів Статуту підприємства і умов цього контракту не випливає інше.
Водночас, згідно із ч.ч.3 та 8 ст. 8, ч.ч. 1, 2 та 4 ст 11  Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів; керівник підприємства зобов'язаний створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку, забезпечити неухильне виконання всіма підрозділами, службами та працівниками, причетними до бухгалтерського обліку, правомірних вимог бухгалтера щодо дотримання порядку оформлення та подання до обліку первинних документів; на основі даних бухгалтерського обліку підприємства зобов'язані складати фінансову звітність. Фінансову звітність підписують керівник та бухгалтер підприємства; форми фінансової звітності підприємств (крім банків) і порядок їх заповнення встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики.
Судом апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 виконував з січня 2015 повноваження і керівника і бухгалтера підприємства, що відповідає формі організації бухгалтерського обліку, передбаченій абз. 5 ч. 4 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а тому як керівник, зобов'язаний був забезпечити ведення бухгалтерського обліку та збереження документів, а після свого звільнення передати документацію новопризначеному керівнику, проте зазначених вимог не вчинив.
Підписуючи контракт, боржник уповноважив ОСОБА_4 на здійснення адміністративно-розпорядчих функцій, за виконання яких зобов'язався сплачувати йому грошову винагороду у вигляді щомісячного посадового окладу у розмірі  11 000,00 грн.
Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що товариство не мало реальної можливості здійснити нарахування та виплату скаржнику заборгованості по заробітній платі через відсутність первинних документів, необхідних для таких розрахунків, чим покладає відповідальність за відсутність документів та правові наслідки у зв'язку з їх відсутністю не лише на товариство, а й на заявника, як колишнього директора. 

Крім того, судом апеляційної інстанції на підставі долучених до матеріалів справи доказів встановлено наявність розбіжностей при розрахунку суми заробітної плати до стягнення.
Так, відомості про нараховану ОСОБА_4 заробітну плату та сплачений на неї єдиний соціальний внесок до ПФУ у наданих суду розрахункових листках і Звітах про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за серпень-грудень 2014, січень-листопад 2015 не співпадають, починаючи із січня 2015, тобто з місяця, з якого перед ОСОБА_4 починає виникати заборгованість по заробітній платі.
Крім того, розрахункові листки з серпня 2014 по листопад 2015, які до того ж підписані самим заявником як зацікавленою особою, не є документами первинного бухгалтерського обліку і не передбачені законодавством як доказ цих обставин, до того ж, відомостей про те, яким чином нараховані зазначені в них суми, і як ці суми співвідносяться із Контрактом та облікованим робочим часом не надано.
Апеляційний господарським судом також встановлено, що відповідно до банківських виписок по рахунку ТОВ "Блу Оіл Компані" №26001709290023 за період з 22.01.2015 по 16.07.2015, Товариством проводились виплати заробітної плати на картковий рахунок заявника, згідно відомостей по заробітній платі за № 37 за січень 2015 від 03.02.2015 на суму 8 064,17 грн., за № 38 за лютий 2015 року від 25.03.2015 на суму 7 870,46 грн., за № 40 за березень 2015 від 14.04.2015 на суму 12 407,81 грн., а за відомістю № 45 від 15.07.2015 - "інші платежі на зарплатні картки ТОВ "Блу Оіл Компані" в сумі 4 390,00 грн. 
Про недостовірність даних, відображених ОСОБА_4 у розрахункових листках свідчить одночасне нарахування ним як заробітної плати за листопад 2015  в сумі              9 952,38 грн. за 19 днів так і розрахунок коштів на відпустку за той же період часу - листопад 2015 в сумі 11 974,49 грн., що не узгоджується з вимогами бухгалтерського обліку.  
До того ж Звіти про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів по ТОВ "Блу Оіл Компані" за період з вересня 2014 по листопад 2015 не можуть слугувати беззаперечним та безспірним доказом наявності у боржника заборгованості перед заявником по заробітній платі, оскільки згадані Звіти містять дані лише про нарахування заробітної плати, однак не можуть свідчити про її невиплату.
Таким чином, враховуючи відсутність можливості судом перевірити правильність заявленого ОСОБА_4 розміру заборгованості по заробітній платі за наявними у справі документами, на які останній посилається (розрахункових листках, звітах по ЄСВ, звітах форми 1ДФ), колегія суддів Касаційного господарського суду погоджується з висновком апеляційного суду про порушення заявником норм ст.ст. 33, 34, 43 ГПК України, які встановлюють правила доведення обставин, на які особа посилається як на підставу свої вимог і заперечень, певними засобами доказування, а відтак, відсутність підстав для задоволення зазначеної вимоги.
У відповідності до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як встановлено апеляційним господарським судом, між заявником та Товариством існує спір щодо розміру  належних до виплати сум при звільненні, при цьому ТОВ "Блу Оіл Компані" не здійснено виплати середнього заробітку за затримку виплати цих коштів після 27.11.2015, тобто після звільнення.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що скаржник з 15.12.2015 працює директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроальянс" за основним місцем роботи, при цьому  останньому визначено оклад у розмірі 20 210,00 грн.
Тобто, після звільнення 27.11.2015 з посади директора ТОВ "Блу Оіл Компані", ОСОБА_4 працевлаштувався та з 15.12.2015 обіймає посаду директора ТОВ "Агроальянс", посадовий оклад якого перевищує розмір отримуваного ним середньомісячного заробітку на посаді директора ТОВ "Блу Оіл Компані".
Враховуючи зазначені обставини,  колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про можливість задоволення вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виплати частково - за 11 робочих днів, за період з 28.11.2015 по 14.12.2015, взявши за розрахункову величину середньоденну заробітну плату заявника.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що за наявності між сторонами спору щодо розміру заборгованості із заробітної плати, розмір відшкодування за час затримки підлягає зменшенню, з урахуванням принципу співмірності та істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.12.2015 №6-837цс15).
За таких обставин, постанова апеляційного господарського суду ухвалена з додержанням вимог матеріального та процесуального права. 
Твердження скаржника щодо порушення його прав судом апеляційної інстанції в частині стягнення  з останнього судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції в сумі 1 578,25 грн. не приймаються судом касаційної інстанції до уваги,  оскільки за правилами процесуального кодексу при відмові у задоволенні позову  стягнення судового збору покладається на позивача, (в разі частково задоволення - пропорційно), при цьому стороні на користь якої відбулося рішення господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. 

В силу приписів ч. 2 ст. 300 ГПК України (у редакції від 15.12.2017), суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Рябих проти Росії", "Нєлюбін проти Росії"), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Таким чином, посилання та доводи скаржника не знайшли свого підтвердження, в якості підстав скасування судового рішення під час касаційного провадження та  в повній мірі зводяться до переоцінки доказів.

З огляду на викладене, касаційний господарський суд дійшов висновку про необхідність залишити касаційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі №  925/1984/15 - без змін.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 у справі №  925/1984/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили  з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                       В.Я. Погребняк

Судді                                                                                                    В.В. Білоус
                                                                                                                                                                               
                                                                                                            Н.Г. Ткаченко