ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/17106/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кушнір І.В. - головуючий, Краснов Є.В., Мачульський Г.М.,
За участю секретаря судового засідання  Суворкіної Ю.І.
розглянувши касаційну скаргу Спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальності "Сапсан-спорт" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2017 (суддя Мельник В.І.) та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2018 (головуючий суддя: Тищенко А.І., судді: Михальська Ю.Б., Отрюх Б.В.)

за позовом Спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальності "Сапсан-спорт"
до 1. Київського квартирно -експлуатаційного управління, 2. Громадської організації "Асоціація ветеранів та учасників бойових дій "Купол",
за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - 1. Фонд державного майна України, 2. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області,
про визнання договору оренди недійсним, 

За участю представників:
позивача -  Ореховский М.Л. - адвокат, довіреність, 
відповідача 1- Сажієнко І.О.,  Бернат В.В. - представники, Костенко А.М. -адвокат,  
відповідача 2 - Рябченко О.В. - керівник,  Корчагін М.П. , Федоренко О.В. - адвокати,  
третьої особи 1 - Слуценко Р.П. - представник,  
третьої особи 2 - Котовський В.М. - представник,  

ВСТАНОВИВ:                                                       
Спільне підприємство у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "Сапсан-спорт" (надалі - Позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київського квартирно-експлуатаційного управління (надалі - Відповідач-1) та Громадської організації "Асоціація ветеранів та учасників бойових дій "Купол" (надалі - Відповідач-2) про визнання недійсним договору оренди.

Позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що на його думку спірний Договір укладено із порушенням чинного законодавства без оголошення та проведення конкурсу, безпосередньо впливає на права та обов'язки позивача, в зв'язку із чим підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2018, у справі №910/17106/17 в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що  позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договору недійсним. Зокрема, позивачем не доведено порушення відповідачами при укладенні спірного договору вимог ДБН В.2.2-13-2003 "Спортивні та фізкультурно-оздоровчі споруди", а також те, що Громадській організації "Асоціація ветеранів та учасників бойових дій "Купол" було передано в оренду земельну ділянку площею 2,98 га, що знаходиться в зоні технічної безпеки спортивних споруд позивача.

Залишаючи без змін вказане рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що позивачем не обґрунтовано належними доказами, яким чином обраний ним спосіб захисту у вигляді визнання недійсним договору оренди, укладений між відповідачами, призведе до відновлення його прав. Крім того, позивач, який не є стороною оспорюваного ним правочину, не обґрунтував належним чином, які саме його права та законні інтереси порушуються цим правочином. При цьому, суд апеляційної інстанції врахував приписи ст.511 ЦК України, згідно яких зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. Оспорюваний правочин не створює обов'язків для позивача, який не є стороною даного правочину, та жодним чином не зобов'язує позивача вчиняти дії з огляду на ч.2 ст.14 ЦК України. Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що у даному випадку застосуванню підлягає норма ч. 4 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", якою передбачено винятки з загального правила щодо обов'язковості проведення конкурсу при передачі державного майна. Враховуючи ту обставину, що Громадська організація «Купол» є громадською організацією ветеранів, передача державного військового майна без проведення конкурсу є цілком законним.
03.04.2018 (згідно із поштовим штемпелем на конверті) Спільне підприємство у формі Товариства з обмеженою відповідальності "Сапсан-спорт" звернулося безпосередньо до Касаційного господарського суду із касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2018 у справі № 910/17106/17.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2018 року у справі №910/17106/17 визначено колегію суддів у складі: Кушнір І.В. (головуючий суддя), судді: Мачульський Г.М., Краснов Є.В.

Ухвалою Верховного суду від 19.04.2018 у справі №910/17106/17 для розгляду заяви про поновлення строку на касаційне оскарження витребувано матеріали справи №910/17106/17 за позовом Спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальності "Сапсан-спорт" до Київського квартирно - експлуатаційного управління, Громадської організації "Асоціація ветеранів та учасників бойових дій "Купол", за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області, про визнання договору недійсним з Господарського суду міста Києва.   

08.05.2018 до Касаційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/17106/17. 
 
Касаційна скарга Спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальності "Сапсан-спорт" подана разом із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження зазначених судових рішень у справі  № 910/17106/17.    

14.05.2018 суд постановив ухвалу про поновлення строку  для подання касаційної скарги,  відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою та призначення до розгляду на 05.07.2018,  повідомив учасників справи про дату, час і місце розгляду скарги,  визначив строк для подання відзиву на касаційну скаргу з доказами надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, до Касаційного господарського суду до 04.06.2018.

Скаржник (позивач) мотивує свою касаційну скаргу тим,  що судами під час прийняття рішень не враховано те, що передача в оренду військового майна здійснюється виключно на конкурсній основі, відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про господарську діяльність в Збройних Силах України» від 21.09.1999р. №1076-ХІV та рішення Конституційного Суду України від 10.12.2009 № 31-рп/2009.

Також скаржник  вважає, що передача в оренду земельної ділянки під "небудівлями" чи "некапітальними спорудами" суперечить ст.796 ЦК України.

З огляду на викладене, позивач просить скасувати рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду, прийняти нове рішення, яким в повному обсязі задовольнити його позовні вимоги. 
Відповідач 2 надав відзив на касаційну скаргу, в якій просить суд відмовити у її задоволенні, судові рішення залишити без змін.
Фонд державного майна України надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить судові рішення залишити без змін, скаргу без задоволення. 
В судове засідання з'явилися представники  позивача, відповідачів та третіх осіб. Представник позивача у судовому засіданні просив суд задовольнити касаційну скаргу, судові рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким в повному обсязі задовольнити його позовні вимоги. Представники відповідачів просили суд відхилити касаційну скаргу, судові рішення залишити без змін. Представники  третіх осіб також просили суд касаційну скаргу залишити без задоволення, судові рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, відповідачів та третіх осіб, перевіривши наведені обставини, Верховний Суд в межах перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначеного судового рішення, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст.300 Господарського процесуального кодексу України:
"1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
3. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права."
З урахуванням викладеного, судом не приймаються та не розглядаються доводи скаржника, пов'язані з переоцінкою доказів, визнанням доведеними/недоведеними або встановленням по новому обставин справи. 
Як вбачається з матеріалів справи  та встановлено судами попередніх інстанцій, 21.06.2017р. між Київським квартирно-експлуатаційним управлінням (орендодавець за договором) та Громадською організацією "Асоціація ветеранів та учасників бойових дій "Купол" (орендар за договором) було укладено договір оренди №4/2017/ККЕУ. 

Відповідно до умов п.1.1 укладеного договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно загальною площею 4274,80 кв.м, а саме: інв. №156 площею 2,6 кв.м; інв. №157 площею 696,0 кв.м; інв. №163 площею 728,0 кв.м; інв. №166 площею 2,6 кв.м.; інв. №167 площею 2,6 кв.м.; інв. №171 площею 13,0 кв.м.; інв. №175 площею 1165,0 кв.м.; інв. № 176 площею 1165,0 кв.м., частину технічного майданчика площею 500,0 кв.м., військового містечка №201 (далі - "Майно"), що знаходиться на балансі Київського КЕУ, розташоване за адресою: Київська область, м. Бровари, вартість якого визначена на 30.04.2017р. за незалежною оцінкою та становить згідно з актом оцінки 1 332 025,00 грн. (без ПДВ).

Згідно п.1.3 договору оренди назване в п.1.1 нерухоме майно орендодавець передає орендарю для використання під розміщення фізкультурно-спортивного закладу, діяльність якого спрямована на організацію та проведення занять різними видами спорту.

Відповідно до п. 5.1 орендар зобов'язаний використовувати майно відповідно до його призначення та умов цього Договору. 

При цьому, відповідно до п.5.15 договору орендар зобов'язаний щомісячно компенсувати орендодавцю кошти у розмірі частини податку на землю пропорційно площі землі, яку займає здане в оренду нерухоме майно, а також прилегла до будівлі чи споруди земельна ділянка площею 2,98 га, на яку орендарю відповідно до чинного законодавства надається право користування для досягнення мети оренди.

Пунктом п.10.1 сторони договору погодили, що цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 21.06.2017р. до 20.05.2020р. включно.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач вказував на те, що спірний договір оренди укладено з порушенням вимог чинного законодавства без оголошення та проведення конкурсу. На думку позивача, спірний договір безпосередньо впливає на його права та обов'язки, оскільки частина переданого майна за договором оренди знаходиться в межах зони безпеки стрілецьких майданчиків позивача, що робить неможливим використання стрілецьких споруд олімпійської бази "Сапсан - спорт", що в свою чергу, перешкоджає господарській діяльності позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що  позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договору недійсним. Зокрема, позивачем не доведено порушення відповідачами при укладенні спірного договору вимог ДБН В.2.2-13-2003 "Спортивні та фізкультурно-оздоровчі споруди", а також те, що Громадській організації "Асоціація ветеранів та учасників бойових дій "Купол" було передано в оренду земельну ділянку площею 2,98 га, що знаходиться в зоні технічної безпеки спортивних споруд позивача.

Залишаючи без змін вказане рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що позивачем не обґрунтовано належними доказами, яким чином обраний ним спосіб захисту у вигляді визнання недійсним договору оренди, укладений між відповідачами, призведе до відновлення його прав. Крім того, позивач, який не є стороною оспорюваного ним правочину, не обґрунтував належним чином, які саме його права та законні інтереси порушуються цим правочином. При цьому, суд апеляційної інстанції врахував приписи ст.511 ЦК України, згідно яких зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. Оспорюваний правочин не створює обов'язків для позивача, який не є стороною даного правочину, та жодним чином не зобов'язує позивача вчиняти дії з огляду на ч.2 ст.14 ЦК України. Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що у даному випадку застосуванню підлягає норма ч. 4 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", якою передбачено винятки з загального правила щодо обов'язковості проведення конкурсу при передачі державного майна. Враховуючи ту обставину, що Громадська організація «Купол» є громадською організацією ветеранів, передача державного військового майна без проведення конкурсу є цілком законним.

Розглядаючи доводи касаційної скарги та заперечення на неї колегія суддів касаційного суду відмічає  наступне.
Дійсно, згідно з ч.3 ст.1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»:
"Відносини оренди рухомого та нерухомого майна, закріпленого за військовими частинами,  закладами,  установами  та організаціями Збройних  Сил  України та інших утворених відповідно до  законів  України  військових  формувань, а також за спеціально уповноваженим   центральним  органом  виконавчої  влади  з  питань організації    спеціального   зв'язку   та   захисту   інформації, підпорядкованими  йому  регіональними  органами та територіальними підрозділами, закладами та  установами   Державної   служби спеціального  зв'язку  та  захисту  інформації України, які ведуть його  облік  у  спеціальному  порядку,  регулюються  цим Законом з урахуванням   особливостей,   передбачених  Законом  України  "Про господарську діяльність у Збройних Силах України"."

В свою чергу, частиною 4 ст.7 Закону України «Про господарську діяльність в Збройних Силах України» встановлено, що передача військового майна  в  оренду  юридичним  і  фізичним особам  здійснюється  виключно  на конкурсній основі з урахуванням необхідності   підтримання   на   належному   рівні   бойової   та мобілізаційної  готовності. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна України  за  погодженням  з Міністерством оборони України.

Разом з тим, згідно з абз.4 ч.4 ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»:
"У разі  надходження  заяви про оренду майна на короткий строк (не більше п'яти днів та без права продовження строку дії договору оренди) або заяви від бюджетної установи,  музею,  підприємства чи громадської організації у сфері культури і мистецтв (у тому  числі національної  творчої  спілки  або її члена під творчі майстерні), релігійної  організації  для  забезпечення  проведення  релігійних обрядів   та  церемоній,  громадської  організації  ветеранів  або інвалідів,    реабілітаційних    установ    для    інвалідів    та дітей-інвалідів,    державних   та   комунальних   спеціалізованих підприємств,  установ та закладів соціального  обслуговування,  що надають  соціальні  послуги  відповідно  до  Закону  України  "Про соціальні послуги",  Пенсійного фонду України  та  його органів,  державних  видавництв і підприємств книгорозповсюдження, вітчизняних видавництв та підприємств книгорозповсюдження, що забезпечують підготовку,  випуск та (чи) розповсюдження не менш як 50 відсотків книжкової  продукції  державною  мовою  (за  винятком видань  рекламного та еротичного характеру),  оголошення про намір передати  майно  в  оренду  не  розміщується  і   договір   оренди укладається  з  таким  заявником без проведення конкурсу. Законами України  можуть бути визначені інші випадки передачі державного та комунального  майна  в  оренду  без  проведення  конкурсу." 

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»:
"Орендою   є   засноване   на  договорі  строкове  платне користування   майном,   необхідним   орендареві   для  здійснення підприємницької та іншої діяльності."

Таким чином, основною метою оренди для орендаря є використання орендованого майна для  здійснення підприємницької та іншої діяльності, а для орендодавця - отримання орендної плати.

Метою конкурсу є визначення орендаря, який запропонує найбільш вигідні умови оренди, і, в першу чергу, найвищий розмір орендної плати.

Такою особою зазвичай є найбільш економічно та фінансово сильний суб'єкт підприємницької діяльності - учасник конкурсу.

Відповідно до ст.1 Конституції України:
"Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава."

Згідно з ч.1 ст.11 Конституції України:
"Держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України."

Відповідно до ч.4 ст.13 Конституції України:
"Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом."

Згідно з ч.1 ст.35 Конституції України:
"Кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність."

До переліку осіб, для яких абз.4 ч.4 ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачена передача державного та комунального майна в оренду без проведення конкурсу,  включені бюджетні установи та заклади, а також підприємства та громадські організації, діяльність яких направлена на забезпечення діяльності держави та задоволення соціальних, культурних, мовних та релігійних потреб населення.

Тобто, ці особи в основній своїй масі є неприбутковими організаціями або особами, для яких отримання прибутку не є основною метою, а отже дані особи перебувають в завідомо нерівному та програшному становищі при проведенні конкурсу в порівнянні з суб'єктами підприємницької діяльності, для яких отримання прибутку є основною метою діяльності.

Поряд з цим, передбачені абз.4 ч.4 ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» підприємства, установи та організації виконують вищевикладені важливі функції, гарантовані Конституцією України.

За висновком касаційного суду, саме ці вищевказані дві обставини стали підставою для захисту та забезпечення можливості здійснення їхньої діяльності шляхом звільнення цих осіб законодавцем від обов'язку отримання в оренду державного та комунального майна  лише за процедурою конкурсу.     

Будь-які обґрунтовані підстави вважати, що  саме військове майно має якісь свої певні особливості, що не дозволяло б чи перешкоджало зазначеним особам отримати це військове майно в оренду поза конкурсом, у суду відсутні.

За викладених обставин, колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що в даному випадку саме абз.4 ч.4 ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» є спеціальною нормою права, яка підлягає першочерговому застосуванню та яка передбачає передачу в оренду визначеним цим абзацом особам всього державного та комунального майна, яке може передаватися в оренду, в т.ч. і військового, без проведення конкурсу. 

Крім того, відповідно до ч.1 ст.1 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній на момент звернення позивача з позовом до суду:  
"Підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням."

Згідно з абз.3 ч.2 ст.20 Господарського кодексу України:
"Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:
- визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом."

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України (далі ЦК):
"1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства."
Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК:
1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
2) визнання правочину недійсним."
Згідно з ч.ч.1,3 ст.215 ЦК:
"1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)."

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК:
"Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення."

Таким чином, для визнання правочину недійсним необхідна одночасна наявність двох обставин:
1. недодержання саме в момент вчинення правочину чинного на момент такого вчинення законодавства;
2. порушення вчиненням такого правочину прав або охоронюваних законом інтересів суб'єктів цивільних або господарських правовідносин.  

При цьому, оскільки законність спірного правочину в даному випадку оцінюється саме в момент його вчинення, то і порушення прав або охоронюваних інтересів суб'єктів цивільних або господарських правовідносин повинно і може мати місце лише в момент вчинення такого правочину.

Суди попередніх інстанцій на підставі власної оцінки доказів встановили, що позивач не є стороною оспорюваного ним правочину та не обґрунтував і не довів належним чином, які саме його права та законні інтереси порушуються цим правочином.

Як вірно зазначено скаржником відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004:
"Поняття "охоронюваний законом інтерес",  що  вживається  в частині  першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України  та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права",  треба розуміти як прагнення  до  користування конкретним   матеріальним   та/або   нематеріальним   благом,   як зумовлений   загальним   змістом   об'єктивного   і    прямо    не опосередкований  у  суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є  самостійним  об'єктом  судового  захисту  та  інших  засобів правової  охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і  законам України,  суспільним інтересам,  справедливості,  добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам."

Разом з тим, таке прагнення не може носити абстрактний, віртуальний характер а має у втілюватися у певних діях, які, в свою чергу, мають доводитися відповідними доказами.

Проте, судами першої та апеляційної інстанції не встановлено на підставі поданих позивачем доказів фактів звернення останнього до моменту укладення спірного правочину до відповідача 1 чи третіх осіб з заявами, клопотаннями чи листами про надання саме йому в оренду спірного орендованого приміщення, що підтверджувало б реальність вищевказаного прагнення позивача, а отже і дійсну наявність  охоронюваного законом інтересу.   

Поряд з цим, як вірно зазначено судами попередніх інстанцій, пунктом 4.2 Інструкції про організацію передачі в оренду та укладення договорів оренди нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 02.02.2010р. № 46, визначено, що конкурси оголошуються за ініціативою орендодавців чи за наявності заяв (звернень) про оренду від фізичних чи юридичних осіб, у тому числі надісланих за підпорядкованістю від структурних підрозділів Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, за умови відсутності заяв від осіб, які відповідно до законодавства мають право на отримання відповідного державного майна в оренду поза конкурсом.

Зазначений пункт спростовує доводи скаржника щодо неможливості його звернення  з приводу оренди спірного об'єкту до оголошення конкурсу та додатково підтверджує висновок судів про можливість передачі в оренду поза конкурсом і військового майна.

Враховуючи, недоведеність позивачем наявності факту порушення його прав або охоронюваних інтересів на спірне орендоване майно, в т.ч. і земельну ділянку, на який воно розташовано, колегією суддів не приймаються до уваги доводи скаржника,   що передача в оренду земельної ділянки під "небудівлями" чи "некапітальними спорудами" суперечить ст.796 ЦК України.  

Крім того, інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, здійсненою судами попередніх інстанцій, переоцінки доказів по справі та встановлення по новому фактичних обставин справи.

Разом з тим, суд касаційної інстанції, в силу положень наведеної ч.2 ст.300 Господарського процесуального кодексу України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати зазначені докази та самостійно встановлювати по новому фактичні обставини справи. 
Згідно з ч.1 ст.300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених судами першої та апеляційної інстанції фактичних обставин справи перевіряє виключно правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Обґрунтованих та переконливих доводів щодо неправильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права касаційна скарга не містить.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.308 Господарського процесуального кодексу України 
"Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:
1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення."

Згідно з ч.1  ст.309  Господарського процесуального кодексу України:
"Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права."
На підставі викладеного, суд доходить висновку про необхідність залишити касаційну скаргу позивача  без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
У зв'язку  з тим, що  суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає в силі раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на позивача  витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317  ГПК України,   Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1.Касаційну скаргу  Спільного підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальності "Сапсан-спорт" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2018    залишити без задоволення. 
2.Рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2018  у справі №910/17106/17   залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              І. Кушнір

Судді                                                                                                          Є. Краснов

                                                                                                                                               Г. Мачульський