ПОСТАНОВА
Іменем України

19 липня 2018 року 
Київ
справа №813/894/16
адміністративне провадження №К/9901/18280/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді (судді-доповідача) -                                                   Данилевич Н.А.,
суддів -                                                                                                                                    Бевзенка В. М., 
                                                                                                                                                       Шарапи В.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні 
касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року (головуючий суддя - Гулик А.Г., судді - Брильовський Р.М., Сакалош В.М.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2017 року (головуючий суддя - Багрій В.М., судді - Рибачук А.І., Старунський Д.М.) у справі 
за позовом ОСОБА_2
до Головного управління ДФС у Львівській області, Державної фіскальної служби України
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
в с т а н о в и в :          
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.          У березні 2016 року ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області (далі - ГУ ДФС у Львівській області), Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України), в якому просив суд: - визнати протиправним і скасувати наказ ДФС України від 17.02.2016р. №380-О «Про припинення державної служби ОСОБА_2»; - поновити ОСОБА_2 на посаді першого заступника начальника ГУ ДФС у Львівській області; - стягнути з ГУ ДФС у Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.02.2016 по день ухвалення рішення суду.
2.          Обґрунтовуючи позов ОСОБА_2 посилався на те, що ДФС України безпідставно дійшла висновку про порушення позивачем вимог антикорупційного законодавства. Позивач зазначає, що він обіймав посаду першого заступника начальника ГУ ДФС у Львівській області, а його дружина ОСОБА_3 зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності та перебуває на податковому обліку в ДПІ у Франківському районі м. Львова. В межах своєї професійної діяльності позивач не приймав та не міг приймати жодних рішень щодо фізичних осіб-підприємців, які перебувають на обліку в районних ДПІ. Тому, на думку позивача, ДФС України помилково дійшов висновку про наявність у нього потенційного конфлікту інтересів, який виник у зв'язку зі здійсненням ФОП ОСОБА_3 підприємницької діяльності. Крім того, позивач зазначає, що він є засновником ТОВ «Аудиторська фірма «Ві Ай Пі Аудит» та посилається на те, що корпоративні права вказаного товариства він передав в управління ОСОБА_6 відповідно до договору управління корпоративними правами від 01.05.2014р. А тому, на думку позивача, ДФС України безпідставно дійшов висновку про порушення ОСОБА_2 ст.36 Закону України «Про запобігання корупції» в частині невжиття заходів для запобігання конфлікту інтересів, у зв'язку з наявністю у нього корпоративних прав ТОВ «Аудиторська фірма «Ві Ай Пі Аудит» та не забезпечення передачі в управління іншій особі вказаного товариства. Позивач також наголошує на протиправності його звільнення в період тимчасової непрацездатності.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
3.          Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року у задоволені адміністративного позову відмовлено повністю.
4.          Відмовляючи у задоволені адміністративного позову суд першої інстанції зазначив, що після введення в дію з 26.04.2015р. Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» та покладення на позивача виконання обов'язків начальника ГУ ДФС у Львівській області згідно з наказом ДФС України від 12.05.2015р. №1413-о, у нього виник потенційний конфлікт інтересів у зв'язку із здійсненням його дружиною підприємницької діяльності на території м. Львова, у зв'язку з чим ДФС України дійшла правомірного висновку про порушення позивачем вимог ст.28 Закону України «Про запобігання корупції». Договір управління корпоративними правами від 01.05.2014р. не може вважатися належним доказом виконання позивачем вимог ст.36 Закону України «Про запобігання корупції» щодо передачі в управління іншій особі належних йому корпоративних прав ТОВ «Аудиторська фірма «Ві Ай Пі Аудит», а ДФС України обґрунтовано дійшла до висновку про порушення позивачем ст.ст. 25, 36 Закону України «Про запобігання корупції» (не вжиття заходів щодо запобігання конфлікту інтересів, у зв'язку з наявністю в позивача ТОВ «Аудиторська фірма «Ві Ай Пі Аудит» та не забезпечення передачу в управління іншій особі належного позивачу підприємства в порядку, встановленому законом, а також порушення вимог щодо сумісництва державної служби). Звільнення з підстави, передбаченої п.2 ч.1 ст.30 Закону України «Про державну службу» не є звільненням з ініціативи власника чи уповноваженого ним органу, а тому, обмеження, передбачене ч.3 ст.40 КЗпП України щодо недопустимості звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 вказаної статті) на такі випадки не поширюється. Суд відхилив доводи позивача про не притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст.172-4 КУпАП, оскільки притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення корупційного правопорушення не є обов'язковою передумовою для припинення державної служби за вчинення правопорушень, пов'язаних з корупцією та не додержання вимог ст.ст.16, 16-1 Закону України «Про державну службу». При цьому, факт порушення вимог антикорупційного законодавства у такому випадку встановлюється за результатами проведення службового розслідування.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
5.          Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю. 
6.          Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишено без змін.                                                              
7.          Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, зазначив, що позивач не виконав вимог статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», не забезпечив врегулювання конфлікту інтересів та не повідомив безпосереднього керівника про наявність у нього потенційного конфлікту інтересів, який виник у зв'язку із здійсненням його дружиною фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 підприємницької діяльності та перебуванням на податковому обліку у м. Львові. Начальник ГУ ДФС у Львівській області має контрольні функції щодо підпорядкованих ДПІ, у тому числі і ДПІ у Франківському районі м. Львова, де перебуває на податковому обліку дружина позивача ОСОБА_3 Доводи ОСОБА_2 щодо відсутності такого конфлікту інтересів з огляду на розподіл посадових обов'язків, в силу яких він не має жодного відношення до координації та взаємодії керівництва роботою державних податкових інспекцій ГУ ДФС у Львівській області, є безпідставними, оскільки позивач, як перший заступник начальника ГУ ДФС у Львівській області, за певних обставин мав контрольні функції щодо ДПІ у Франківському районі м. Львова. З набранням законної сили Закону України «Про запобігання корупції» у позивача виник обов'язок виконати вимоги частини 5 статті 36 цього Закону та письмово повідомити Національне агентство з питань запобігання корупції про передачу в управління належних йому корпоративних прав із наданням нотаріально засвідченої копії укладеного договору. Цього обов'язку ОСОБА_2 не виконав. За таких обставин, поданий позивачем письмовий договір управління корпоративними правами від 01.05.2014р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, не може вважатися доказом виконання позивачем вимог статті 36 Закону України «Про запобігання корупції». Враховуючи те, що звільнення ОСОБА_2 з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу», не є звільненням з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, положення частини 3 статті 40 КЗпП України щодо недопустимості звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності на позивача не поширюються. Не складення протоколу та не притягнення позивача до адміністративної відповідальності за статтею 172-4 КУпАП (порушення обмежень щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності) не спростовує наявності порушень ним вимог статей 16, 16-1 Закону України «Про державну службу», положень Закону України «Про запобігання корупції», що встановлено та підтверджено належними доказами під час судового розгляду справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
8.          ОСОБА_2 (далі - скаржник) у листопаді 2017 року звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2017 року.
9.          В касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2017 року і прийняти нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
10.          В обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник зазначив, що його дружина, яка зареєстрована фізичною особою-підприємцем, перебувала на обліку в ДПІ у Франківському районі м. Львова, а він обіймав посаду першого заступника начальника ГУ ДФС у Львівській області та не здійснював координацію і взаємодію щодо керівництва роботою державних податкових інспекцій ГУ ДФС у Львівській області. З 01.01.2015р. був запроваджений мораторій на проведення перевірок суб'єктів господарювання з боку органів ДФС, його дружина сплачувала всі податки і збору, також він повідомив свого безпосереднього керівника про перебування на обліку в ДПІ у Франківському районі м. Львова його дружини. Вважає, що судами попередніх інстанцій безпідставно не взято до уваги надану копію договору управління корпоративними правами від 01.05.2014р. щодо ТОВ «Аудиторська фірма «Ві Ай Пі Аудит». Посилається на те, що відносно нього не складалися протоколи про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.172-4 КУпАП.
11.          У грудні 2017 року ДФС України надало заперечення на касаційну скаргу, яким просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін. Зазначає, що після введення в дію Закону України «Про запобігання корупції» та покладення на позивача виконання обов'язків начальника ГУ ДФС у Львівській області згідно з наказом ДФС України від 12.05.2015р. №1413-о, у нього виник потенційний конфлікт інтересів у зв'язку із здійсненням його дружиною підприємницької діяльності на території м. Львова. При цьому, ДФС України посилається на те, що начальник ГУ ДФС у Львівській області має контрольні функції щодо підпорядкованих ДПІ, у тому числі ДПІ у Франківському районі м. Львова, де перебуває на податковому обліку дружина позивача. Посилається на те, що договір управління корпоративними правами від 01.05.2014р. не може вважатися доказом виконання позивачем вимог статті 36 Закону України «Про запобігання корупції». Крім того, вважає  безпідставним твердження скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій того факту, що відносно нього не складався протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.172-4 КУпАП.
12.          Ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2018 року зазначену адміністративну справу призначено до розгляду.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
13.          Згідно з наказом Державної фіскальної служби України від 27.10.2014р. №1033-О ОСОБА_2 був призначений на посаду першого заступника начальника ГУ ДФС у Львівській області.
14.          Відповідно до підпунктів 2, 8, 10, 42 п.4 Положення про Головне управління ДФС у Львівській області, затвердженого наказом ДФС України від 26.08.2014р. №78, ГУ ДФС у Львівській області здійснює адміністрування податків, зборів та інших платежів, єдиного внеску в порядку, встановленому законом, організовує та координує роботу підпорядкованих ДПІ з погашення податкового боргу платників податків, з відстрочення, розстрочення та реструктуризації грошових зобов'язань, застосовує санкції за несвоєчасність подання звітності, встановленої законодавством.
15.          Згідно з підпунктами 1, 11, 17 п.11 Положення про Головне управління ДФС у Львівській області, начальник ГУ ДФС у Львівській області очолює та здійснює керівництво діяльністю Головного управління ДФС, скасовує повністю чи в окремій частині акти підпорядкованих ДПІ, дає обов'язкові для виконання державними службовцями та працівниками ГУ ДФС та підпорядкованих ДПІ доручення.
16.          Відповідно до п.3 наказу в.о. начальника ГУ ДФС у Львівській області від 28.07.2015 року №470 «Про розподіл обов'язків між керівництвом Головного управління ДФС у Львівській області» на час відсутності в.о. начальника Головного управління ДФС його обов'язки виконує перший заступник начальника ГУ ДФС у Львівській області.
17.          Можливість ОСОБА_2, як першого заступника, виконувати обов'язки начальника ГУ ДФС у Львівській області підтверджується наявним у справі наказом ДФС України від 23.03.2015р. № 908-0 про його призначення виконувачем таких обов'язків з 23.03.2015р., а також копією наказу ДФС України від 12.05.2015 №1413-о.
18.          Дружина позивача - ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа-підприємець та перебуває на податковому обліку в ДПІ у Франківському районі м. Львова. 
19.          Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_3 входить до складу засновників і має частки у статутному капіталі ТОВ «ЛВ-Інвестсервіс», ТОВ «Західна Інвестиційна Група», ТОВ «Західна Будівельна Компанія».
20.          Позивач не повідомив безпосереднього керівника про наявність в нього потенційного конфлікту інтересів, який виник у зв'язку із здійсненням його дружиною фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 підприємницької діяльності та перебуванням на податковому обліку у м. Львові.
21.          ОСОБА_2 є засновником ТОВ «Аудиторська фірма «Ві Ай Пі Аудит» з розміром внеску до статутного фонду 29000 грн. (100% розміру фонду) та є бенефіціаром, тобто єдиним власником товариства та має право одноосібно здійснювати управління ним.
22.          У поясненні від 31.12.2015р., яке було надано голові ДФС України, ОСОБА_2 зазначив, що володіє корпоративними правами ТОВ «Аудиторська фірма «Ві Ай Пі Аудит», отримує дохід у виді дивідендів та відповідні дані відображено ним у графі 8 розділу 2 декларації про майно, доходи, витрати та зобов'язання фінансового характеру за 2014 рік.
23.          Позивач надав суду першої інстанції копію договору управління корпоративними правами від 01.05.2014 відповідно до умов якого, засновник товариства ОСОБА_2 передає, а управитель ОСОБА_7 бере на себе повноваження з управління корпоративними правами, що належать засновнику на підставі установчих документів у ТОВ «Аудиторська фірма «Ві Ай Пі Аудит».
24.          В Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців щодо ТОВ «Аудиторська фірма «Ві Ай Пі Аудит» інформація про передачу корпоративних прав   товариства в управління іншій особі відсутня.
25.           10 грудня 2015 року Генеральна прокуратура України звернулася до голови ДФС України з поданням № 32-439вих-15 (в порядку частини 3 статті 65 Закону України «Про запобігання корупції») про проведення службового розслідування щодо першого заступника начальника ГУ ДФС у Львівській області ОСОБА_2
26.          На виконання подання Генеральної прокуратури України проведено службове розслідування стосовно ОСОБА_2, за результатами якого складено акт від 15.02.2016р. № 525/99-99-08-03-01-21-1.
27.          Згідно з актом службового розслідування ОСОБА_2 в порушення вимог: 
27.1.          - статті 28 Закону України «Про запобігання корупції», не забезпечив врегулювання конфлікту інтересів - не повідомив безпосереднього керівника про наявність у нього потенційного конфлікту інтересів, який виник у зв'язку із здійсненням його дружиною фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 підприємницької діяльності та перебуванням на податковому обліку у м. Львові;
27.2.          - статті 36 Закону України «Про запобігання корупції», не вжив заходів щодо запобігання конфлікту інтересів, у зв'язку з наявністю в нього корпоративних прав ТОВ «Аудиторська фірма «Ві Ай Пі Аудит» та не забезпечив передачу в управління корпоративних прав даного товариства іншій особі у встановленому законом порядку;
27.3.          - статті 25 Закону України «Про запобігання корупції», перебував на державній службі з одночасним володінням 100% статутного капіталу ТОВ «Аудиторська фірма «Ві Ай Пі Аудит» з правом одноосібно здійснювати управління ним.
28.          Відповідно до наказу ДФС України від 17.02.2016р. № 380-О «Про припинення державної служби ОСОБА_2» за вчинення правопорушень, пов'язаних з корупцією та не додержання вимог статей 16, 16-1 Закону України «Про державну службу», припинено державну службу ОСОБА_2 та звільнено його з посади першого заступника начальника ГУ ДФС у Львівській області.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
29.          Частина 1 статті 16 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-XII «Про державну службу»: на державних службовців поширюються вимоги та обмеження, передбачені Законом України «Про запобігання корупції».
30.          Стаття 16-1 Закону України «Про державну службу»: державні службовці зобов'язані дотримуватися правил запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, передбачених Законом України «Про запобігання корупції».
31.          Пункт 2 частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу»: крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 16-1 цього Закону.
32.          Стаття 1 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції»: потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень; приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв'язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.
33.          Підпункт «в» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції»: суб'єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування.
34.          Пункт 2 частини 1 статті 25 Закону України «Про запобігання корупції»: особам, зазначеним у пункті 1 частини першої статті 3 цього Закону, забороняється входити до складу правління, інших виконавчих чи контрольних органів, наглядової ради підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку (крім випадків, коли особи здійснюють функції з управління акціями (частками, паями), що належать державі чи територіальній громаді, та представляють інтереси держави чи територіальної громади в раді (спостережній раді), ревізійній комісії господарської організації), якщо інше не передбачено Конституцією або законами України.
35.          Частина 1 статті 28 Закону України «Про запобігання корупції»: особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов'язані 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.
36.          Частини 3-5 статті 28 Закону України «Про запобігання корупції»: безпосередній керівник особи або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади протягом двох робочих днів після отримання повідомлення про наявність у підлеглої йому особи реального чи потенційного конфлікту інтересів приймає рішення щодо врегулювання конфлікту інтересів, про що повідомляє відповідну особу.
Безпосередній керівник або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади, якому стало відомо про конфлікт інтересів підлеглої йому особи, зобов'язаний вжити передбачені цим Законом заходи для запобігання та врегулювання конфлікту інтересів такої особи.
У разі існування в особи сумнівів щодо наявності в неї конфлікту інтересів вона зобов'язана звернутися за роз'ясненнями до територіального органу Національного агентства. У разі якщо особа не отримала підтвердження про відсутність конфлікту інтересів, вона діє відповідно до вимог, передбачених у цьому розділі Закону.
37.          Частини 1-3, 5 статті 36 Закону України «Про запобігання корупції»: особи, зазначені у пункті 1, підпункті «а» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов'язані протягом 30 днів після призначення (обрання) на посаду передати в управління іншій особі належні їм підприємства та корпоративні права у порядку, встановленому законом. 
Передача особами, зазначеними у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, належних їм підприємств, які за способом утворення (заснування) та формування статутного капіталу є унітарним, здійснюється шляхом укладення договору управління майном із суб'єктом підприємницької діяльності.
Передача особами, зазначеними у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, належних їм корпоративних прав здійснюється в один із таких способів: 1) укладення договору управління майном із суб'єктом підприємницької діяльності (крім договору управління цінними паперами та іншими фінансовими інструментами); 2) укладення договору про управління цінними паперами, іншими фінансовими інструментами і грошовими коштами, призначеними для інвестування в цінні папери та інші фінансові інструменти, з торговцем цінними паперами, який має ліцензію Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку на провадження діяльності з управління цінними паперами; 3) укладення договору про створення венчурного пайового інвестиційного фонду для управління переданими корпоративними правами з компанією з управління активами, яка має ліцензію Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку на провадження діяльності з управління активами.
38.          Частина 5 статті 36 Закону України «Про запобігання корупції»: особи, зазначені у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, призначені (обрані) на посаду, в одноденний термін після передачі в управління належних їм підприємств та корпоративних прав зобов'язані письмово повідомити про це Національне агентство із наданням нотаріально засвідченої копії укладеного договору.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
39.          Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
40.          Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).
41.          Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).
42.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2, як перший заступник начальника ГУ ДФС у Львівській області, під час відсутності в.о. начальника ГУ ДФС у Львівській області виконував його обов'язки - контрольні функції щодо підпорядкованих ДПІ, в тому числі і ДПІ у Франківському районі м. Львова, де перебуває на податковому обліку фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (дружина позивача).
43.          З огляду на наведене, Суд погоджується з висновком про наявність у скаржника потенційного конфлікту інтересів та порушення вимог ст.28 Закону України «Про запобігання корупції» у зв'язку з неповідомленням безпосереднього керівника про наявність у нього потенційного конфлікту інтересів.
44.          Також Суд зазначає, що у позовній заяві та в апеляційній скарзі ОСОБА_2 не посилався на повідомлення керівника про наявність у нього потенційного конфлікту інтересу. Такої обставини не було встановлено судами попередніх інстанцій під час розгляду справи.
45.          Наданий ОСОБА_2 договір управління корпоративними правами від 01.05.2014р., як доказ виконання позивачем вимог ст.36 Закону України «Про запобігання корупції» щодо передачі в управління іншій особі належних йому корпоративних прав ТОВ «Аудиторська фірма «Ві Ай Пі Аудит», суди попередніх інстанцій вірно відхили оскільки цей договір укладено з фізичною особою, в той час як за наведеними приписами п.1 ч.3 ст.36 Закону України «Про запобігання корупції» належним способом передачі корпоративних прав є укладення договору управління майном саме із суб'єктом підприємницької діяльності.
46.          З огляду на викладене, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про порушення скаржником приписів статей 25 та 36 Закону України «Про запобігання корупції».
47.          У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.
48.          Разом із тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п.4 ст.36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.
49.          Таким чином, ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення державної служби з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.30 Закону України «Про державну службу», а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, приписи ч.3 ст.40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.
50.          Крім того, процедура припинення державної служби з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.30 Закону України «Про державну службу» не передбачає попереднє вжиття заходів щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності.
51.          Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з того, що судами першої та апеляційної інстанцій було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не зазначено.
52.          Частиною першою статті 350    КАС України    (в чинній редакції) передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
53.          Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини 1 статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
54.          З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні.
55.          Керуючись статтями 341,    343,    349, 350,    356,    359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
п о с т а н о в и в :
56.          В задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 - відмовити.
57.          Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2017 року - залишити без змін.
58.          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич
Судді                                                                                                     В.М. Бевзенко 
                                                                                                    В.М. Шарапа