ПОСТАНОВА
Іменем України

20 червня 2018 року 
м. Київ
справа №820/1208/16
адміністративне провадження №К/9901/12275/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.,  
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 19.04.2016 (колегія суддів у складі: Панченко О.В., Зінченко А.В., Тітова О.М.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.07.2016 (колегія суддів у складі: Старостіна В.В., Рєзнікової С.С., Бегунца  А.О.) у справі № 820/1208/16 за позовом ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України, треті особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Київській області, про скасування рішення, 

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам (далі - СРВ) ОСОБА_7 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), за участю третіх осіб Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - ГУ ДМС України в Харківській області), Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - ГУ ДМС України в Київській області), в якому просив скасувати наказ ДМС України від 09.04.2015 № 49 в частині, що стосується позивача.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 19.04.2016, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.07.2016, адміністративний позов задоволено.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач - громадянин СРВ, у 1986 році прибув до України відповідно до Угоди, укладеної між Урядом СРВ та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981. Згодом позивач залишився на постійне проживання в Україні.

16.08.2004 ВГІРФО ГУ МВС в Київській області позивача було документовано безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні.

17.02.2016 позивач звернувся із запитом щодо дійсності посвідки до ГУ ДМС України в Харківській області.

ГУ ДМС України в Харківській області листом від 24.02.2016 повідомило позивача про скасування посвідки на постійне проживання в Україні на підставі наказу ДМС України від 09.04.2015 № 49.

09.04.2015 наказом ДМС України № 49 на підставі висновку УДМС України в Київській області від 03.03.2015, серед іншого, відносно ОСОБА_7: скасовано повністю рішення відділу ГІРФО УМВС України в Київській області від 16.08.2004 про документування посвідкою на проживання в Україні для іноземців громадянину СРВ ОСОБА_7; видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 10.08.2004 та серії НОМЕР_2 від 02.10.2013 визнані недійсними та такими, що підлягають вилученню (пункт 5 Наказу).

УДМС України в Київській області прийнято рішення у формі висновку від 03.03.2015 про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину СРВ ОСОБА_7, яким рішення про видачу посвідки на постійне проживання визнано таким, що прийняте з порушенням вимог Закону України від 07.06.2001 № 2491-III «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-ІІІ).

Вказане рішення (висновок) вмотивоване тим, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено у порушення абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону № 2491-ІІІ, оскільки позивач звернувся про видачу посвідки після закінчення терміну, встановленого абзацом 3 пункту 4 Прикінцевих положень вказаного Закону.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваного наказу в частині, що стосується позивача, відповідач діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з'ясування необхідних обставин, що мали значення, чим порушено законні інтереси позивача. 

Зазначена позиція підтримана Харківським апеляційним адміністративним судом, який за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін. 

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування вимог касаційної скарги  вказує на  те, що на момент звернення, а саме 24.06.2003, нормами законодавства України не передбачено оформлення посвідки на постійне проживання в Україні на підставі дозволу на імміграцію відповідно до абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону № 2491-ІІІ. Крім того, зазначає, що рішення ВГІРФО ГУ МВС в Київській області від 16.08.2004 було прийнято з порушенням вимог Закону № 2491-ІІІ.

Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Згідно з абзацом 6 статті Закону № 2491-III посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абзацу 3 пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону № 2491-III, згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 за Угодою між Урядом СРВ та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Також, встановлено, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1986 році, а Закон № 2491-III, прийнятий 07.06.2001, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача згідно цього Закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. І позивачу за цим Законом щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При цьому, при наданні 16.08.2004 позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС в Київській області проводив перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувався положеннями Закону № 2491-III, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Статтями 12, 13 Закону № 2491-III визначені підстави для скасування дозволу на імміграцію та вилучення посвідки на постійне проживання.

Так, згідно вимог зазначених статей цього Закону, дозвіл на імміграцію може бути скасований, а видана на підставі такого дозволу посвідка на постійне проживання в Україні вилучена, якщо: з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України. 

При цьому, перелік підстав для прийняття такого рішення визначений статтею 12 Закону №    2491-III. Скасування дозволу на імміграцію з інших підстав, зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавство не передбачено.

За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанції про неправомірність наказу від 09.04.2015 № 49 в частині, що стосується скасування рішення про видачу посвідки на постійне проживання ОСОБА_7.

Щодо доводів скаржника, що на момент звернення 24.06.2003 положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу 5 Прикінцевих положень Закону № 2491-III, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 № 251 посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону № 2491-III.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих положень Закону № 2491-III, особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Отже, посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін. 

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 19.04.2016 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.07.2016 у справі №  820/1208/16 залишити без змін, а касаційну скаргу Державної міграційної служби України - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Головуюча суддя: | | І.Л. Желтобрюх
Судді: | | О.В. Білоус
| | Т.Г. Стрелець