П О С Т А Н О В А 

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
14 червня 2018 року
м. Київ
 
Справа № 800/319/17, 800/334/17
Провадження № 11-365сап18
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Князєва В.С.,
судді-доповідача Прокопенка О.Б.,
суддів Антонюк Н.О., Бакуліної С.В., Британчука В.В., Гудими Д.А., Золотнікова О.С., Кібенко О.Р., Лобойка Л.М., Лященко Н.П., Рогач Л.І., Саприкіної І.В., Ситнік О.М., Уркевича В.Ю., Яновської О.Г.,
за участю: секретаря судового засідання - Бондар О.А.,
представника позивача - ОСОБА_3,
представників відповідачів:
Верховної Ради України - Романюка Т.В., 
Вищої ради правосуддя - Русакової І.Г.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_7 до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ), Верховної Ради України про визнання незаконними та скасування рішень та постанови
за апеляційними скаргами Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), Верховної Ради України на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 1 березня 2018 року (у складі колегії суддів Васильєвої І.А., Пасічника С.С., Юрченко В.П., Ханової Р.Ф., Хохуляка В.В.),
УСТАНОВИЛА :
У квітні 2011 року ОСОБА_7 звернулася до Вищого адміністративного суду України з позовом до ВРЮ, у якому просила визнати незаконним та скасувати рішення ВРЮ від 1 березня 2011 року № 128/0/15-11 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_7 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги».
Вищий адміністративний суд України постановою від 2 червня 2011 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_7
Окрім того, у грудні 2011 року ОСОБА_7 звернулася до Вищого адміністративного суду України з позовом, у якому просила визнати незаконними та скасувати рішення ВРЮ від 27 вересня 2011 року про повторне направлення до Верховної Ради України подання щодо її звільнення з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги і Постанову Верховної Ради України від 3 листопада 2011 року № 4005-VI «Про звільнення ОСОБА_7 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у зв'язку з порушенням присяги судді».
Вищий адміністративний суд України постановою від 17 травня 2012 року відмовив у задоволенні позовних вимог.
Не погодившись із рішеннями національних судів, ОСОБА_7 звернулась до Європейського суду з прав людини (далі - Суд) із заявою № 75790/11, в якій скаржилась: за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція), - на те, що провадження стосовно її звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного і безстороннього суду; за статтею 8 Конвенції - на те, що звільнення значним чином вплинуло на її приватне життя.
З огляду на схожість заяв ОСОБА_7 з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 Правила 42 Регламенту Суду.
19 січня 2017 року Суд ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема і за заявою ОСОБА_7 № 75790/11, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.
Рішення Суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.
20 квітня 2017 року ОСОБА_7 звернулась до Верховного Суду України з заявами про перегляд постанов Вищого адміністративного суду України від 2 червня 2011 року в справі № П/9991/236/11 та від 17 травня 2012 року в справі № П/9991/1522/11 на підставі пункту 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції до 15 грудня 2017 року;
далі - КАС) з урахуванням рішення Суду від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України», яке набрало статусу остаточного.
За результатами перегляду зазначених заяв ОСОБА_7 Верховний Суд України постановами від 3 липня 2017 року задовольнив їх частково. Скасував постанови Вищого адміністративного суду України від 2 червня 2011 року та від 17 травня 2012 року, справи направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
При цьому, направляючи справи на новий розгляд, Верховний Суд України вказав на те, що оскаржувані рішення про відмову у задоволенні позову належить визнати постановленими з порушенням норм матеріального права та положень адміністративного процесуального законодавства, зокрема вимог про розгляд справи з дотриманням передбачених статтями 8, 9 КАС принципів верховенства права та законності, а констатовані Судом порушення в аспекті цієї справи можуть бути усунуті в спосіб скасування рішення суду касаційної інстанції з направленням справи до того самого суду для постановлення рішення відповідно до вимог адміністративного процесуального законодавства.
У зв'язку з припиненням з 15 грудня 2017 року діяльності Вищого адміністративного суду України справи передані з Вищого адміністративного суду України на розгляд до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 15 лютого 2018 року справу № 800/319/17 (П/9901/276/18) об'єднав в одне провадження зі справою № 800/334/17 (П/9901/312/18).
Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 1 березня 2018 року позов ОСОБА_7 задоволено частково - визнано протиправними та скасовано: рішення ВРЮ від 1 березня 2011 року № 128/0/15-11 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_7 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги» та Постанову Верховної Ради України від 3 листопада 2011 року
№ 4005-VI «Про звільнення ОСОБА_7 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у зв'язку з порушенням присяги судді». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
2 квітня 2018 року Верховна Рада України, а 4 квітня 2018 року й ВРП (правонаступник ВРЮ) подали апеляційні скарги про скасування вказаного рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду та ухвалення нового - про відмову в задоволенні позову у зв'язку з тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував всі обставини справи, а тому, на їхню думку, таке рішення є необґрунтованим і підлягає скасуванню.
У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_7 проситьзалишити їх без задоволення з тих підстав, що оскаржуване судове рішення є законним, прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У судовому засіданні представники ВРП та Верховної Ради України підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити з викладених підстав і наведених аргументів, а представник позивача просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи та перевіривши матеріали справи, ВеликаПалата Верховного Суду встановила таке.
З травня 1994 року ОСОБА_7 працювала на посаді судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська. Постановою Верховної Ради України від 1 червня 2000 року № 1779-ІІІ «Про обрання суддів» обрана суддею цього суду безстроково.
28 серпня 2006 року до ВРЮ від члена ВРЮ Кудрявцева В.В. надійшла пропозиція про внесення подання про звільнення з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_7 за порушення нею присяги судді у зв'язку з порушенням нею вимог процесуального законодавства при розгляді цивільних справ.
Секція з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад на засіданні 25 січня 2011 року дійшла висновку рекомендувати ВРЮ прийняти рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_7 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги.
За результатами розгляду цієї пропозиції 1 березня 2011 року секція ВРЮ прийняла рішення про залишення без змін висновку секції з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад від 25 січня 2011 року, яким рекомендовано ВРЮ прийняти рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_7 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги.
1 березня 2011 року ВРЮ прийняла рішення № 128/0/15-11 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_7 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги».
ВРЮ в рішенні встановила, що суддя Кіровського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_7 при розгляді декількох цивільних справ порушила присягу судді, оскільки допустила вчинки, які викликають сумнів у її об'єктивності, неупередженості та незалежності й свідчать про ігнорування вимог закону і безвідповідальне ставлення до своїх службових обов'язків.
Підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення стало вчинення суддею дій, які вказують на порушення нею присяги судді. Зокрема, зазначено, що при ухваленні ОСОБА_7 судових рішень у декількох цивільних справах вирішено питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, не обговорено питання про можливість розгляду вимог щодо звільнення з-під арешту арештованого майна, ухвалою про роз'яснення рішення фактично визнано право власності на майно, що не було предметом позову та судового розгляду, в порядку цивільного судочинства вирішувався спір між юридичними особами, що є виключною компетенцією господарських судів, не взято до уваги низку судових рішень, що набрали законної сили і які є обов'язковими до виконання на всій території України.
Крім цього, рішення ВРЮ також ґрунтувалося на тому, що згідно з характеристикою від 24 січня 2011 року, наданою головою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Гончаровим О.В., за останні три роки суддя ОСОБА_7 до дисциплінарної відповідальності не притягувалась, хоча стосовно неї тричі порушувались дисциплінарні провадження за порушення норм матеріального та процесуального права при розгляді справ. Крім того, на адресу голови Кіровського районного суду м. Дніпропетровська в період з 1 січня 2008 року по 1 січня 2011 року надійшло 77 скарг від громадян за неетичну поведінку судді при здійсненні юстиції, її відсутність на роботі, несвоєчасний розгляд справ та невидачу у встановлені законом строки копій судових рішень.
Вказані висновки стали підставою для внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_7 з посади судді за порушення присяги.
7 липня 2011 року проект Постанови Верховної Ради України щодо звільнення ОСОБА_7 з посади судді не було підтримано більшістю депутатів Верховної Ради України, а тому подання про звільнення ОСОБА_7 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги не розглядалось.
5 жовтня 2011 року за № 41/0/12-11 ВРЮ внесла подання, яким запропонувала Верховній Раді України розглянути попереднє подання, внесене на підставі рішення від 1 березня 2011 року №128/0/15-11.
За наслідками повторного розгляду вказаного питання від 1 березня 2011 року Верховна Рада України прийняла Постанову від 3 листопада 2011 року № 4005-VI «Про звільнення судді», згідно з якою ОСОБА_7 звільнено з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги.
Вважаючи зазначені рішення ВРЮ та Постанову Верховної Ради України протиправними, ОСОБА_7 звернулася до суду із позовами.
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Розглядаючи справу «Куликов та інші проти України», Суд установив порушення за пунктом 1 статті 6 Конвенції та зазначив, що національні органи, розглядаючи справи заявників, не були незалежними і неупередженими. Суд послався на висновки у справі «Олександр Волков проти України», у якій було встановлено, що провадження у ВРЮ і Верховні Раді України характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки. Також у рішенні Суд вказав на те, що у справі «ОлександрВолков проти України» Суд встановив, що звільнення заявника з посади судді становило втручання у його приватне життя, а також що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону», а тому не було правомірним у розумінні статті 8 Конвенції. Ці висновки застосовні і до заяв, що розглядаються, і Суд не вбачає причин відступати від них. Таким чином, як констатовано у рішенні Суду, було порушення статті 8 Конвенції щодо усіх заявників.
Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Суду у справах проти України та з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції і протоколів до неї, регулюються положеннями Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV).
Відповідно до статті 2 Закону № 3477-IV рішення Суду є обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.
Статтею 17 цього Закону встановлено, що суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду. Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
У пункті 148 рішення у справі «Куликов та інші проти України» Суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни. У зв'язку із цим Суд не в змозі на даний час оцінити ефективність відновлення національного провадження, якщо заявники цього вимагатимуть. Проте, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Таким чином, Суд не дотримувався підходу, обраного у справі «Олександр Волков» щодо вказівки про вжиття заходів індивідуального характеру, та відхилив відповідне прохання, зокрема й ОСОБА_7
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні від 4 грудня 1995 року в справі «Беллет проти Франції» Суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.
Разом із цим за приписами підпункту «б» частини третьої статті 10 Закону
№ 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру, якими є відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції, яке здійснюється шляхом повторного розгляду справи адміністративним органом.
На підставі зазначеного, а також ураховуючи встановлені Судом порушення вимог статей 6, 8 Конвенції при розгляді справи позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання протиправним та скасував рішення ВРЮ від 1 березня 2011 року № 128/0/15-11 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_7 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за порушення присяги», а також Постанову Верховної Ради України від 3 листопада 2011 року № 4005-VI «Про звільнення ОСОБА_7 з посади судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у зв'язку з порушенням присяги судді».
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг ВРП та Верховної Ради України й скасування рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 1 березня 2018 року, оскільки правові висновки суду першої інстанції скаржниками не спростовані, а судове рішення ухвалено відповідно до приписів Закону № 3477-IV з метою належного виконання рішення Суду у справі «Куликов та інші проти України» шляхом повторного розгляду справи у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Суду та з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції.
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 242, 266, 315, 316, 322, 325 КАС, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційні скарги Вищої ради правосуддя та Верховної Ради України залишити без задоволення.
2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 1 березня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття й оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено й підписано 25 червня 2018 року.
Головуючий | В.С. Князєв
Суддя-доповідач | | О.Б. Прокопенко |
Судді:                                            Н.О. Антонюк | Н.П. Лященко |
В.В. Британчук | Л.І. Рогач |
С.В. Бакуліна | І.В. Саприкіна |
Д.А. Гудима | О.М. Ситнік |
О.С. Золотніков | В.Ю. Уркевич |
О.Р. Кібенко | О.Г. Яновська |
Л.М. Лобойко | |