Постанова
Іменем України
 
06 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 710/2479/15-ц
провадження № 61-5319св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1, 
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 липня 2016 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Корнієнко Н. В., Ювшина В. І., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2015 року ОСОБА_1  звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3  про стягнення боргу кредитором спадкодавця.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 02 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 за сплачені кошти в сумі 125 964 грн отримала у власність від ОСОБА_4 1/2 частини будинку № 144 та 1/2 частини трьох земельних ділянок по АДРЕСА_1. 
 
Рішенням Шполянського районного судуЧеркаської областівід 18 травня 2012 року цей договір купівлі-продажу визнано таким, що відбувся, і за ОСОБА_1 визнано право власності на придбане майно. Після набрання рішенням законної сили ОСОБА_1 зареєструвала набуте нею право власності в Реєстраційній службі Шполянського РУЮ.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла і після її смерті відкрилась спадщина.
 
ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали до Шполянської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та оскаржили в апеляційному порядку рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 18 травня 2012 року.  
 
29 вересня 2015 року рішенням Апеляційного суду Черкаської області за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 18 травня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на 1/2 частини будинку та земельних ділянок відмовлено. 
 
ОСОБА_1 вважала, що факт отримання ОСОБА_4 від неї коштів у розмірі 125 964 грн не спростовано.
 
Ураховуючи викладене, зменшивши позовні вимоги, просила стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на її користь кошти в сумі по 41 988 грн з кожної.
 
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення 02 грудня 2011 року договору купівлі-продажу нерухомого майна між ОСОБА_1 та  ОСОБА_4 і факту передачі позивачем ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 125 964 грн. Борг спадкодавця ОСОБА_4 відсутній, що є підставою для відмови у позові. 
 
Також суд, застосувавши частину третю статті 61 ЦПК України 2004 року, врахував, що рішенням  Апеляційного суду Черкаської області від 29 вересня 2015 року відмовлено в задоволенні позовуОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на вказану частину нерухомого майна.
 
Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 липня 2016 року рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 13 квітня 2016 року скасовано, ухвалено у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Стягнуто зі спадкоємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 41 988 грн.
 
Стягнуто зі спадкоємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 41 988 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскільки позивачем на виконання умов договору купівлі-продажу нерухомого майна 02 грудня 2011 року передано ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 125 964 грн, то з відповідачів солідарно на її користь підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 41 988 грн з кожної. При цьому суд зіслався на статті 1281, 1282, 1286, 1297, 1209 ЦК України.
 
У серпні 2016 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про намір ОСОБА_4 продавати належну їй частину зазначеного будинку ОСОБА_1 та про те, що ОСОБА_4 отримала відОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 125 964 грн. Апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_4 проживала у належній їй 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 по ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до самої смерті, іншого житла у неї не було. 
 
Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що розписка від 02 грудня 2011 року не написана кульковою ручкою, а надрукована за допомогою технічних засобів.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
01 лютого 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачі у справі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є рідними сестрами. 
 
02 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 складений договір про купівлю-продаж нерухомого майна, а саме: 1/2 частини житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,3746 га, що знаходиться по АДРЕСА_1; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0151 га, що знаходиться по АДРЕСА_1; 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0849 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а. с. 5-6).
 
Згідно з досягнутою домовленістю ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_1 купула вищевказане майно за 125 964 грн. 
 
Зазначений договір нотаріально посвідчений не був.
 
02 грудня 2011 року між  ОСОБА_4 та ОСОБА_1 складена розписка, за якою ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 125 964 грн як розрахунок за купівлю-продаж 1/2 частини зазначеного будинку та 1/2 частини трьох земельних ділянок (а. с. 7).
 
ОСОБА_4 проживала у належній їй 1/2  частини будинку АДРЕСА_1 по ІНФОРМАЦІЯ_1.
 
08 травня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до Шполянського районного суду Черкаської області із позовом про визнання дійсним укладеного договору купівлі-продажу від 02 грудня 2011 року у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 уникала нотаріального посвідчення зазначеного договору. 
 
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 18 травня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу дійсним та таким, що відбувся. Визнано за ОСОБА_1 право власності: на 1/2 частини будинку АДРЕСА_1, що належить продавцю згідно зі свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок, виданим Виконавчим комітетом Шполянської міської ради 15 вересня 1982 року; на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,3746 га, що знаходиться по АДРЕСА_1; на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0151 га, що знаходиться по АДРЕСА_1; на 1/2  частини земельної ділянки площею 0,0849 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а. с. 9-10).
 
Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 29 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 18 травня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на вказану частину нерухомого майна (а. с.13-14).
 
Згідно зі свідоцтвом про смерть НОМЕР_1, виданим 09 червня 2015 року, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8). 
 
Відповідно до листа Шполянської державної нотаріальної контори від 17 грудня 2015 року № 936/02-14 після смерті ОСОБА_4   із заявами про прийняття спадщини, крім ОСОБА_1,  звернулися ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Також у спадковій справі є заява-претензія про задоволення вимог ОСОБА_1 як кредитора. Завідувач Шполянської державної нотаріальної контори у разі неможливості надати оригінал правовстановлюючих документів на нерухоме майно спадкодавця, порадив звернутися до суду для вирішення питання успадкування майна та визнання права власності на нього (а. с. 53).
 
На момент розгляду справи відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 свідоцтв про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_4 в нотаріальному порядку не отримували.
 
16 жовтня 2015 року згідно з описом вкладення поштового відправлення ОСОБА_1 направила ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлення про сплату ними боргу померлої ОСОБА_4 в сумі 125 964 грн, посилаючись на те, що вони є спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 (а. с. 21-24).
 
Суд першої інстанції задовольнив клопотання представників позивача про витребування цивільної справи № 2-439/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу.
 
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 в судовому засіданні у  справі № 2-439/2012 участі не брала та не підтверджувала факту отримання нею від ОСОБА_1 грошових коштів за продаж належної їй 1/2 частини нерухомого майна. Зазначені обставини підтверджуються протоколом судового засідання від 18 травня 2012 року та заявою ОСОБА_4 про розгляд справи за її відсутності через хворобу.
 
Крім того, 23 листопада 2011 року ОСОБА_4 склала нотаріально посвідчений заповіт, за яким вона все належне їй на праві приватної власності майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, заповіла в рівних частинах своїм дочкам: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
 
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.
 
При вирішенні спору про стягнення зі спадкоємців грошових коштів для задоволення вимог кредитора обов'язковому встановленню підлягають обставини щодо наявності боргового зобов'язання. Позивач обґрунтовувала свою вимогу тим, що факт отримання спадкодавцем ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 125 964 грн на підставі договору купівлі-продажу від 02 грудня 2011 року не спростовано. 
 
За положеннями статей 626-628 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
Вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 29 вересня 2015 року на підставі статті 657 ЦК України відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на спірну частину нерухомого майна. 
 
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина третя статті 61 ЦПК України 2004 року).   
 
Позовні вимоги про стягнення боргу кредитором спадкодавця ОСОБА_4 прямо пов'язані і випливають із позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на спірну частину нерухомого майна. 
 
Встановлена судовим рішенням відсутність у ОСОБА_4 майнових зобов'язань перед ОСОБА_1 вказує на відсутність в останньої права на пред'явлення вимоги до відповідачів.  
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає. 
 
Разом з тим суд першої інстанції правильно виходив із того, що оскільки позивачем не доведено того, що між нею та ОСОБА_4 02 грудня 2011 року склалися відносини, пов'язані із укладенням договору купівлі-продажу 1/2 частини спірного нерухомого майна, то і борг спадкодавця ОСОБА_4 відсутній, а тому підстави для задоволення позову відсутні.  
 
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК Українисуд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому це рішення на підставі статті 413 ЦПК Українинеобхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.
 
Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 12 липня 2016 року скасувати.
 
Рішення Шполянського районного судуЧеркаської області від 13 квітня 2016 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий                                                                              Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                          Б. І. Гулько 

                                                                                                     Є. В. Синельников

                                                                                                      С. Ф. Хопта 

                                                                                                      Ю. В. Черняк