ВЕРХОВНИЙ СУД
КАСАЦІЙНИЙ КРИМІНАЛЬНИЙ СУД

справа № 296/4041/16-к 
провадження № 51-1778км18
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2018 року                                                                                                         м. Київ
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого | ОСОБА_1 ,
суддів | ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання | ОСОБА_4 ,
прокурора | ОСОБА_5 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 19 червня 2017 року щодо 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Станишівки Житомирського району Житомирської області, жителя 
АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Оскаржені судові рішення
1.  Вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 22 листопада 2016 року ОСОБА_6 засуджено за частиною 2 статті 185 КК до покарання у виді арешту на строк 4 місяці.
2. Судом ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 19 лютого 2016 року приблизно о 14:05 у тролейбусі, що рухався по вул. Київській у м. Житомирі, повторно таємно викрав у неповнолітньої ОСОБА_7 телефон вартістю 3125 грн.
3.  Апеляційний суд Житомирської області ухвалою від 19 червня 2017 року скасував вирок суду першої інстанції та на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази винуватості особи в суді і вичерпанні можливості їх отримання.
Вимоги і доводи касаційної скарги 

4.  У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 438 КПК, скасувати ухвалу і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
5.  Прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно визнав недопустимим доказом протокол впізнання за фотознімками від 21 березня 2016 року, оскільки закон не містить прямої вказівки на обов`язкову участь педагога чи психолога при проведенні цієї слідчої дії з неповнолітньою особою.
6.  Також, на думку сторони обвинувачення, цей суд залишив поза увагою показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , висновки експертиз, протоколи огляду місця події та інші докази у справі. Не проаналізувавши належним чином усіх доказів в сукупності, апеляційний суд дійшов хибного висновку про недоведеність пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення.
7.  Крім того прокурор вказує на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам статті 419 КПК.
Позиції сторін 
8.  Захисник ОСОБА_10 подав до Суду письмові заперечення на касаційну скаргу прокурора ,у яких навівши відповідні аргументи, вважав ухвалу апеляційного суду законною та обґрунтованою.
9.  Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
10.  Захисник ОСОБА_10 повідомив Суд про можливість розгляду справи за його відсутності в порядку письмового провадження. 
11.  У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд справи в суді апеляційної інстанції. 
 
Оцінка Суду

12. Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, Суд дійшов висновку, що подану скаргу не може бути задоволено з огляду на таке.
13.  Щодо визнання недопустимим доказами протоколу впізнання від 21 березня 2016 року та допиту малолітньої потерпілої в суді першої інстанції Суд зазначає, що за змістом частини 1 статті 226, частини 8 статті 228, частини 1 статті 354 КПК при проведенні слідчої дії з неповнолітнім потерпілим та його допиті в суді участь педагога не є обов`язковою, якщо процесуальна дія проводиться за участю законного представника. У цьому випадку процедура впізнання за участю ОСОБА_7 та її допит у суді першої інстанції проводилися у присутності її матері, тому зазначені докази на наведеній в ухвалі підставі не можуть бути визнані недопустимими.
14.  Разом із тим, Суд відзначає, що хоча апеляційний суд вказав у рішенні, що згаданий протокол є недопустимим доказом, однак він фактично провів його оцінку в сукупності з іншими доказами.
15.  Як свідчать матеріали провадження, в судовому засіданні апеляційного суду 19 червня 2017 року ОСОБА_7 та її законний представник повністю підтвердили свої показання, надані в суді першої інстанції. Зокрема, потерпіла категорично заперечила, що обвинувачений є тим чоловіком, який перебував поряд з нею в тролейбусі під час події 19 лютого 2016 року, а також докладно описала, якими рисами обличчя, кольором очей та іншими прикметами ОСОБА_6 відрізняється від тієї особи, яка, можливо, й причетна до вчинення крадіжки. Законний представник ОСОБА_11 пояснила, що під час проведення процедури впізнання її донька була розгублена та не впевнена у своїх показаннях.
16.  Також потерпіла показала в апеляційному суді, що до проведення процедури впізнання, яка відбулася 21 березня 2016 року, вже в день події 19 лютого 2016 року у відділі поліції їй запропонували впізнати підозрювану особу та показали 4 фотознімки чоловіків, на яких з її слів: «я в перший раз показала невірно, тобто не на ОСОБА_12 , а потім другий раз правильно». 
17.  Крім того, провівши впізнання за фотознімками 21 березня 2016 року, обвинувачення не навело причин, що свідчать про необхідність проводити таку слідчу дію, як того вимагає частина 6 статті 228 КПК.
18.  Проаналізувавши зазначені докази в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про те, що згаданий протокол не можна визнати достовірним доказом. Визнаючи цей доказ недостовірним, апеляційний суд діяв у межах своїх повноважень, передбачених статтями 94 та 370 КПК. Суд не вбачає підстав ставити під сумнів такий висновок апеляційного суду. 
19.  Суд не вважає за доцільне ставити під сумнів висновок апеляційного суду щодо недоведеності винуватості ОСОБА_6 іншими доказами, на які посилається прокурор у скарзі.
20.  Відповідно до статті 62 Конституції України та статті 17 КПК ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь. 
21.  Виходячи із установлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, а також зі змісту показань потерпілої та її представника в судовому засіданні та під час апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність поза розумним сумнівом винуватості у вчиненні ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину, як того вимагає частина 2 статті 17 КПК, оскільки стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів його причетності до викрадення мобільного телефону.
22.  В касаційній скарзі прокурор не навів доводів, які спростовують ці висновки апеляційного суду. 
23.  Таким чином, правових підстав для скасування ухвали апеляційного суду, постановленої відповідно до статті 419 КПК, Суд не встановив.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 19 червня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ? без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                      ОСОБА_3                                ОСОБА_2