Постанова
Іменем України
                           
20 червня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 725/3790/16-ц
провадження № 61-11120св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного         цивільного суду: 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів:                Кузнєцова В. О.,                                       Погрібного С. О., 
                             СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,           
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від          21 грудня 2016 року  у складі судді Піхало Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Одинака О. О., Половінкіної Н. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів за утримання ? частини квартири.
 
Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що сторони за час шлюбу набули у спільну сумісну власність, на підставі договору купівлі-продажу                      від 28 червня 1991 року, квартиру АДРЕСА_1
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 січня 2016 року припинено право спільної сумісної власності сторін на зазначену квартиру й відповідно визнано за кожним із них право власності на ? ідеальної частки в цій квартирі.
 
При цьому усі витрати з оплати житлово-комунальних послуг належної сторонам квартири несе тільки позивач, що підтверджується відповідними платіжними документами.
 
Враховуючи наведене, просила стягнути з відповідача на свою користь вартість ? частини понесених нею витрат з оплати послуг по утриманню квартири АДРЕСА_1 у розмірі 10 309,15 грн.
 
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від  21 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову  у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  кількість спожитих послуг та їх оплата здійснюється згідно з показниками лічильників, відповідач не проживає у зазначеній квартирі та не користується послугами газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також послугами електричної енергії, а тому не повинен сплачувати вартість цих послуг. При цьому із вимогами про стягнення з відповідача вартості ? частини сплачених коштів за послуги з теплопостачання та утримання будинку і прибудинкової території, вартість яких залежить не від кількості осіб, які ними користуються, а від площі квартири (загальної та опалювальної), позивач не звертався.
 
Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 16 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із висновками суду та зазначив, що відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного  майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Це, зокрема, витрати, об'єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості. Використання газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також електричної енергії мало місце лише для потреб позивача, а не для утримання самої квартири, а тому вони не є витратами у розумінні статті 360 ЦК України.
 
У квітні 2017 року  ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 16 березня 2017 року, в якій  просила скасувати зазначені судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказувала на те, що вона заявляла вимоги про стягнення з відповідача          ? частини понесених нею витрат з оплату послуги щодо теплопостачання, оскільки квартира має автономне опалення і опалюється газом на підставі договору про надання послуг з газопостачання, проте суди не надали цьому жодної оцінки. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, ухвалою від 04 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4  пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду. 
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.
 
Судом установлено, що у період з 03 вересня 1988 року по 14 серпня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.
 
За час шлюбу набули у спільну сумісну власність , на підставі договору купівлі-продажу від 28 червня 1991 року, квартиру АДРЕСА_1.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 січня 2016 року припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2, та визнано за кожним із них право на ? ідеальної частки в ній.
 
Оплата послуг з газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також електричної енергії здійснюється згідно з показниками засобів обліку, відповідно до кількості спожитих послуг.
 
Відповідач у квартирі АДРЕСА_2 не проживає, не користується послугами з газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також електричною енергією, а тому вищезазначені послуги споживаються лише позивачем та оплата здійснюється відповідно до поданих нею показань засобів обліку.
 
Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.
 
При цьому тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об'єкту права власності, а певному суб'єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб'єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в квартирі. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб'єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб'єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності.
 
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування того, що  відповідач не проживає у АДРЕСА_1 та не користується послугами з газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також електричної енергії.
 
Тобто в цьому випадку використання газопостачання, водовідведення та водопостачання, а також електричної енергії мало місце лише для потреб позивача, а не для утримання самої квартири, а тому вони не є витратами в розумінні              статті 360 ЦК України. Крім того, усі договори щодо надання зазначених послуг укладені саме з позивачем у справі - ОСОБА_3
 
З огляду на викладене суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі, доказів на спростування цього позивачем не надано, не користується вищезазначеними послугами, а оплата за їхнє використання здійснюється згідно з показниками засобів обліку, відповідно до кількості спожитих послуг саме позивачем, яка проживає у квартирі та користується ними.
 
Доводи касаційної скарги заявника про безпідставність висновків судів, що вона не зверталася із позовними вимогами про стягнення сплачених коштів з теплопостачання квартири - не заслуговують на увагу, оскільки заявник в касаційній скарзі підтвердила, що опалення квартири є автономним і забезпечується газом, а позовні вимоги щодо відшкодування витрат із газопостачання судами вирішені правильно з урахуванням того, що позивачем не доведено, який обсяг газу використано для опалення квартири. 
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2016 року  та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 16 березня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                 В. А. Стрільчук

Судді:                                                                           В. О. Кузнєцов

                                                                                                           С.О. Погрібний

                                                                                     О.В. Ступак

                                                                                                           Г. І.Усик