Постанова                                             
Іменем України
 
30 травня 2018 року
м. Київ
 
справа № 2-о-63/11
 
провадження № 61-8538св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Хопти С. Ф.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 жовтня 2016 року у складі суддів:  Стадника І. М., Міхасішина І. В., Войтка Ю. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2010 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись до суду із заявою про визнання ОСОБА_7 безвісно відсутнім.
 
Заява мотивована тим, що ОСОБА_7, який є чоловіком ОСОБА_5 та батьком ОСОБА_6 у жовтні 2007 року поїхав до Автономної Республіки  Крим на роботу, відтоді вони не мають жодних відомостей про місце його перебування, він більше трьох років не з'являється за місцем проживання і відносин ні з ким не підтримує. Розшуковими заходами, що вживалися Ленінським районним відділом Вінницького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (далі - Ленінський РВ ВМУ ГУМВС України у Вінницькій області), місце його перебування не встановлено. Встановлення такого факту обумовлене необхідністю врегулювати відносини з оплати житлово-комунальних послуг.
Просили визнати безвісно відсутнім ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 01 січня 2008 року.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 04 лютого 2011 року у складі судді Матохнюка Д. Б. заяву ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено.
Визнано ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився в с. Юрківці Могилів-Подільського району Вінницької області, безвісно відсутнім з 01 січня 2008 року.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_7 слід визнати безвісно відсутнім в порядку статті 43 ЦК України, оскільки з грудня 2007 року він перебуває у розшуку за заявою ОСОБА_5, не з'являється за місцем проживання, що підтверджено відповідними доказами.
 
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 18 жовтня 2016 року задоволено частково апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі та є  дочкою ОСОБА_7- ОСОБА_4, скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове, яким визнано ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився в с. Юрківці Могилів-Подільського району Вінницької області, безвісно відсутнім з 01 січня 2008 року.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки протягом тривалого часу в місці постійного проживання ОСОБА_7 відсутні будь-які відомості про його місце перебування, наявні підстави, передбаченні статтею 43 ЦК України, для визнання його безвісно відсутнім.
При цьому суд дійшов висновків, що право спадкування у ОСОБА_4, а відтак спір про право виникає не безпосередньо за наслідками визнання ОСОБА_7 безвісно відсутнім, а лише після оголошення його померлим і відкриття спадщини. Передумовою оголошення особи померлою є її безвісна відсутність протягом певного строку, що встановлюється в порядку окремого, а не позовного провадження.
Крім того суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що справу розглянуто неповноважним складом суду - без участі народних засідателів.
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив статтю 25 ЦК України, задовольнивши заяву померлих осіб. Суд не вжив заходів, передбачених статтею 248 ЦПК України 2004 року, щодо встановлення опіки над майном фізичної особи, місцеперебування якої невідоме. Вказана заява має розглядатись в порядку позовного провадження, оскільки встановлені за наслідком її розгляду факти можуть вплинути на права та обов'язки інших осіб та/або за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Суд дійшов помилкового висновку про відсутність спору між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, як спадкоємицею ОСОБА_6
 
У вересні 2017 року ОСОБА_8 подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що справа розглядається в окремому провадженні, що виключає можливість застосування положень статей 205, 207 ЦПК України 2004 року. Визнання особи безвісно відсутньою не породжує у третіх осіб будь-яких майнових прав щодо майна безвісно відсутнього. Безпідставними вважає доводи ОСОБА_4 про те, що висновок суду про визнання батька безвісно відсутнім є помилковим, у зв'язку з її розмовою з батьком у 2011 році, оскільки у 2014 році вона ж отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Відповідно до пункт 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
14 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, другої  та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Суди установили, що 25 листопада 2007 року ОСОБА_5 звернулася до Ленінського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області із заявою про розшук її чоловіка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки втратила з ним зв'язок у жовтні 2007 року після того, як чоловік поїхав на заробітки до Автономної Республіки Крим.
 
Постійним місцем проживання ОСОБА_7 була квартира АДРЕСА_1, де він проживав разом з своєю дружиною ОСОБА_5 і сином ОСОБА_6, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописку.
 
ОСОБА_7 перебував у розшуку в Ленінському РВ ВМУ ГУМВС України у Вінницькій області як безвісно зникла особа з 08 грудня 2007 року.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_3 -               ОСОБА_6  Спадкоємицею ОСОБА_6 є ОСОБА_8
 
Відповідно до положень статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.  Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.
 
Статтею 234 ЦПК України 2004 року  визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають юридичне значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Порядок розгляду справ окремого провадження регламентовано статтею 235 ЦПК України 2004 року, відповідно до положень якої справи окремого провадження розглядаються судом із додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду, що зумовлено особливостями справ окремого провадження, у тому числі й про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме: відсутністю спору про право.
 
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня               1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.
 
Згідно положень статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
 
Відповідно до частини першої статті 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.
 
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що відповідно  до  положень  статті 37 ЦПК України 2004 року у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, зміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках зміни особи у відносинах,  щодо  яких   виник   спір,   якщо   правонаступництво допускається,  воно може мати місце на будь-якій стадії цивільного процесу,  у тому числі на стадії апеляційного оскарження  судового рішення.   Усі   дії,  вчинені  в  цивільному  процесі  до  вступу правонаступника,  обов'язкові для нього так  само,  як  вони  були обов'язкові  для особи,  яку він замінив.  Тому право апеляційного оскарження  судових  рішень  у межах установлених статтею 294  ЦПК України 2004 року строків належить і її правонаступнику. У зазначених  випадках  на  стадії  апеляційного  провадження питання про процесуальне правонаступництво вирішує суд апеляційної інстанції.
 
Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла заявниця ОСОБА_9, про що свідчить надане до суду першої інстанції свідоцтво про смерть (а.с. 19), однак суд в порушення вказаних вимог закону ухвалив рішення 04 лютого 2011 року, задовольнивши заяву померлої особи і не вирішивши питання процесуального правонаступництва.
 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, ці порушення не усунув, не залучив до участі у справі процесуальних правонаступників ОСОБА_5, якщо такі є.
 
Крім того, судом апеляційної інстанції з'ясовано, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер інший заявник - ОСОБА_6, спадкоємець якого - ОСОБА_8 вступила в цю справу як його правонаступник.
 
Разом із тим, матеріали справи не містять як ухвалу суду апеляційної інстанції про вступ ОСОБА_8  у справу в якості правонаступника померлого ОСОБА_6, так і правову підставу такого правонаступництва.
 
При цьому суд порушив порядок залучення до участі у справі правонаступника заявника, зазначивши про це у мотивувальній частині рішення, суд апеляційної інстанції у вступній частині судового рішення вказав про розгляд заяви померлих осіб - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, не вказавши і не з'ясувавши належним чином процесуальне правонаступництво кожного із заявників у цій справі.
 
Отже, у порушення вимог статті 301 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, не з'ясував і не залучив до участі у справі всіх спадкоємців після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції в порушення вимог статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року на зазначені положення закону уваги не звернув, не залучивши ОСОБА_8, як спадкоємця померлого заявника ОСОБА_6 до участі у розгляді справи відповідним судовим рішенням, не зважаючи на заяви ОСОБА_4 (а.с. 48, 54), та ухвалив у справі судове рішення за заявою померлих осіб.
 
Усунути ці недоліки судового розгляду на стадії касаційного перегляду в силу процесуальних повноважень суду касаційної інстанції неможливо, а тому судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті                             263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 жовтня 2016 року скасувати.
 
Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     С. Ф. Хопта
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
Б. І. Гулько
 
Є. В.Синельников
 
Ю. В. Черняк