Постанова
Іменем України 
 
4 липня 2018 року
м. Київ
 
справа № 338/575/16-ц
 
провадження № 61-22984 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д.,            Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4; 
представник позивача - ОСОБА_5;
відповідач - ОСОБА_6;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на заочне рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2016 року у складі судді Круль І. В. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області           від 7 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Проскурніцького П. І.,            Бойчука І. В., Горейко М. Д.,
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до              ОСОБА_6 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.
 
Позовна заява мотивована тим, що 11 квітня 2016 року по                                    вул. Грушевського у смт Солотвино Богородчанського району Івано-Франківської області сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю належного їй на праві власності автомобіля марки Toyota Сorolla, номерний знак НОМЕР_1, та автомобіля марки BMW, номерний знак               НОМЕР_2, під керуванням  ОСОБА_6, який не вибравши безпечної швидкості руху, не дотримав безпечної дистанції та допустив зіткнення з її транспортним засобом, унаслідок чого належний їй автомобіль отримав механічні пошкодження. Постановою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2016 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у публічному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Країна» (далі - ПАТ «СК «Країна»), яка виплатила їй страхове відшкодування у розмірі                    49 тис. грн. Посилаючись на статтю 1194 ЦК України, вважала, що відповідач для повного відшкодування завданої ним шкоди зобов'язаний сплатити їй різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Зазначала, що неправомірними діями відповідача їй завдано також моральної шкоди. 
Ураховуючи викладене, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 180 133 грн 01 коп. на відшкодування майнової шкоди та 20 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, а також понесені нею судові витрати.
 
Заочним рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 180 133 грн 01 коп. на відшкодування майнової шкоди та 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з вини відповідача, що встановлено постановою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2016 року, позивачу завдано майнової шкоди. Крім того, діями відповідача позивачці завдано моральної шкоди, розмір якої визначений судом з урахуванням обставин справи, вимог розумності та справедливості.
 
Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 7 грудня                2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вина відповідача у вчиненні ДТП встановлена постановою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2016 року. Унаслідок ДТП позивачузавдано майнової шкоди, розмір якої визначено судом згідно зі звітом про оцінку матеріального збитку від 15 квітня 2016 року. Розмір моральної шкоди визначено судом з урахуванням обставин справи, вимог розумності та справедливості. 
 
У січні 2017 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7- подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутній належний висновок експерта, який би відповідав дійсній вартості ремонту, а наданий позивачкою звіт про оцінку матеріального збитку проведений не судовим експертом. Зазначав, що у разі коли висновок експертизи, наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. 
Посилався на те, що до суду апеляційної інстанції він подавав клопотання на призначення судової автотоварознавчої експертизи, яке у порушення частини першої статті 168 ЦПК України 2004 року судом не було вирішено. Також судом не обґрунтовано розмір моральної шкоди.
 
У березні 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Визначення розміру шкоди, заподіяної колісному транспортному засобу регулюється положеннями Закону України «Про оцінку майна, майнових прав і професійну оціночну діяльність в Україні», Закону України «Про страхування», Національним стандартом № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» від 10 вересня 2003 року № 1440, Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, Міжнародним стандартом оцінки «Оцінка машин та устаткування».
Для визначення розміру збитків, завданих унаслідок ДТП, нею залучено експерта-оцінювача, яким визначено розмір збитку у сумі                                  227 933 грн 01 коп. Експерт-оцінювач ОСОБА_8 отримав відповідні документи для здійснення такого виду діяльності, що є чинними (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності, свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів, кваліфікаційне свідоцтво оцінювача, посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача, кваліфікаційне свідоцтво аварійного комісара).
Розмір матеріальної шкоди, який стягнуто судом з відповідача відповідає розміру, визначеному у звіті про оцінку, за вирахуванням проведеної виплати страхового відшкодування, яке нею отримано. Позивачем не надавалось в якості доказу заподіяної шкоди висновку судової експертизи, а було надано звіт про оцінку вартості матеріального збитку, виконаний особою, що уповноважена проводити відповідне дослідження.
Судом першої інстанції судові засідання призначалися неодноразово, проте відповідач, як правило, не з'являвся, клопотав про відкладення судових засідань. Жодних зауважень, спорів щодо визначеного оцінювачем розміру відшкодування шкоди відповідач при розгляді справи у суді першої інстанції не заявляв, як і клопотань про призначення судової експертизи.
Подане відповідачем на стадії апеляційного розгляду справи клопотання при призначення судової автотоварознавчої експертизи було розглянуте апеляційним судом у судовому засіданні 7 грудня 2016 року, у задоволенні клопотання відповідача було відмовлено з підстав необґрунтованості. 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
 
Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (стаття 1194 ЦК України).
 
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
 
За змістом статей 23, 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
 
Задовольняючи частково позов, суди на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені, врахувавши положення статей 1187, 1194 ЦК України, статті 29  Закону України «Про обов'язкове  страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дійшли правильного висновку про те, що унаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_6, що встановлено постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, належний позивачу автомобіль отримав механічні пошкодження, відтак цивільно-правову відповідальність за заподіяну шкоду повинен нести саме                ОСОБА_6, як володілець джерела підвищеної небезпеки та повинен сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням, сплаченим ПАТ «СК «Країна». Розмір моральної шкоди визначено судом з урахуванням вимог розумності та справедливості.
 
Доводи касаційної скарги про подання відповідачем клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи безпідставні, оскільки судом першої інстанції судові засідання призначалися неодноразово і відповідач не був позбавлений права пред'явити зазначене клопотання до суду першої інстанції, тому суд апеляційної інстанції відхилив зазначене клопотання згідно з імперативними вимогами частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року.
 
При цьому суди дали належну правову оцінку наданим позивачем доказам, які відповідачем не спростовані у силу презумпції вини завдавача шкоди, у зв'язку з чим доводи касаційної скарги є безпідставними.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 -залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 27 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 7 грудня 2016 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник
 
Ю. В. Черняк