Постанова                                         
Іменем України
 
18 липня 2018 року
м. Київ
 
справа № 697/3147/13-ц
провадження № 61-34744 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1, 
відповідач - ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 січня 2017 року у складі судді Льон О. М. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року у складі колегії суддів: Сіренка Ю. В., Гончар Н. І., Пономаренка В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ у натурі частки майна, що є в спільній частковій власності.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі рішення Канівського міськрайонного суду від 11 серпня 2003 року вона є власником ? частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1. Власником іншої ? частини будинку є відповідач. Оскільки між ними існує спір про порядок користування частками, просила провести поділ зазначеного будинковолодіння шляхом виділу в натурі їй ? частини житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності, з виділенням кімнат позначених у технічному паспорті на плані будинку № 56 під літерою А-1 з номерами кімнат «2-1», «2-2», «2-3», «2-4», веранди № ІІІ» та кімнат, позначених під літерою «м/с» з номерами кімнат «2-І», «2-1», «2-2», «2-3», «2-4», господарських споруд - сараю літера « Г» і напівпідвалу «п/д», вимощення позначене літерою «І», огорожу №1 та хвіртку №2; та виділити у натурі ОСОБА_2 ? частини житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності з виділенням кімнат позначених в технічному паспорті на плані будинку № 56 під літерою А-1 з номерами кімнат «1-1», «1-2», «1-3», «1-4», господарських споруд - сараю літера «В», літню кухню «Б», веранду «б», убиральню «Д», вимощення, позначене літерою «І», хвіртку №3.
 
Заочним рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 
14 грудня 2015 року позов було задоволено.
 
Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 
27 січня 2016 року заочне рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14 грудня 2015 року скасовано, справу призначено до судового розгляду.
 
У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виділ частки майна у натурі, та припинення права спільної часткової власності сторін на майно.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що спірне будинковолодіння АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності йому та ОСОБА_1 (по ? частині за кожним). 
 
Посилаючись на те, що між співвласниками не досягнуто згоди щодо виділу належних їм часток в натурі та що при виділі часток із спільної часткової власності в натурі договір про користування майном не є визначальним, просив суд здійснити виділ часток у спірному будинковолодінні відповідно до варіанту № 3 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 07/16-БТ від 01 серпня 2016 року, зобов'язавши позивача та відповідача здійснити перепланування та переобладнання приміщень з метою виділення ізольованих приміщень в житловій мансарді, стягнути з нього на користь ОСОБА_1 компенсацію за зменшення частки в житловому будинку з мансардою, прибудовами, надвірними будівлями та спорудами у розмірі 890,00 грн, та припинити право спільної часткової власності сторін на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.
 
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 січня 
2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ у натурі частки майна, що є у спільній частковій власності, задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ в натурі частки майна, що є в спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності сторін на майно, задоволено.
 
Виділено ОСОБА_1 у натурі із спільної часткової власності ? частку житлового будинку з мансардою, прибудовами, надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1:
 
- у житловому будинку «А-1»: приміщення 2-1, житлова кімната площею 15,5 кв.м; приміщення 2-2, житлова кімната, площею 9,2 кв.м; приміщення 2-3, кухня, площею 8,8 кв.м;
 
- у приміщенні мансарди: приміщення 2-1, житлова кімната площею 12,8 кв.м; приміщення 2-2, житлова кімната площею 13,2 кв.м;
 
- у прибудові «а 2»: приміщення 2-4, суміщений санвузол, 6.4 кв.м;
 
- прибудову «а 3», площею 8.5 кв.м; сарай «Г»; частину погреба п/д, площею 
14.9 кв.м; огорожу № 2 (хвіртка); 1/2 частину балкону, розміром 2.7х0,9 кв.м, площею 2,34 кв.м; частину веранди «а 1», приміщення 2-1, розміром 2,7х2,0 кв.м, площею 5.4 кв.м; 1/2 частину огорожі № 1,
 
на загальну суму 199 105 грн, що менше ніж її ідеальна частка на 890 грн й відповідає 498/1000 часткам житлового будинку з мансардою, прибудовами, надвірними будівлями та спорудами відповідно до варіанту №3 висновку 
№ 07/16-БТ судової будівельно-технічної експертизи від 01 серпня 2016 року, складеного судовим експертом Оніщенко Н. С.
 
Виділено ОСОБА_2 в натурі зі спільної часткової власності ? частку житлового будинку з мансардою, прибудовами, надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1:
 
- у житловому будинку «А-1»: приміщення 1-1, коридор, площею 7.3 кв.м; приміщення 1-2, житлова кімната, площею 9.7 кв.м; приміщення 1-3, кухня, площею 16,0 кв.м;
 
- у приміщенні мансарди: приміщення 2-3, житлова кімната, площею 10,5 кв.м; приміщення 2-4, житлова кімната, площею 11,5 кв.м;
 
- у прибудові «а»: приміщення 1-4, ванна, площею 3.0 кв.м;
 
- літню кухню «Б»; веранду «б»; сарай «В»; убиральню «Д»; частину погреба «п/д», площею 6,5 кв.м; ганок «а»; огорожу № 3; 1/2 частину балкону, розміром 
2.7х0,9 кв.м, площею 2,34 кв.м; частину веранди «а 1», приміщення 2-1, розміром 1,85х2,0 кв.м, площею 3,7, кв.м;1/2 частину огорожі № 1,
 
на загальну суму 200 885 грн, що більше ніж його ідеальна частка на 890 грн і відповідає 502/1000 часткам житлового будинку з мансардою, прибудовами, надвірними будівлями та спорудами відповідно до варіанту №3 висновку 
№ 07/16-БТ судової будівельно-технічної експертизи від 01 серпня 2016 року, складеного судовим експертом Оніщенко Н. С.
 
Зобов'язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснити перепланування та переобладнання приміщень відповідно до варіанту №3 висновку № 07/16-БТ судової будівельно-технічної експертизи від 01 серпня 2016 року, складеного судовим експертом Оніщенко Н. С.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за зменшення частки в житловому будинку з мансардою, прибудовами, надвірними будівлями та спорудами у розмірі 890 грн.
 
Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок з мансардою, прибудовами, надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави недоплачений судовий збір у сумі 1 761, 64 грн.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави недоплачений судовий збір у сумі 
1 457,64 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обов'язковість договору між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності поширюється на порядок користування спільною частковою власністю, а не на поділ його в натурі. Виділені у користування приміщення можуть не завжди точно відповідати розмірам часток, належних співвласникам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.
 
Виділ часток (поділ) житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений із зміною ідеальних часток, і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. 
 
З урахуванням наведеного та висновку судової будівельно-технічної експертизи 
№ 07/16-БТ від 01 серпня 2016 року, суд дійшов висновку про виділ у натурі ідеальних часток сторонам відповідно до варіанту № 3 висновку експертизи у співвідношенні ? до ? житлового будинку з мансардою, прибудовами, надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що є у спільній частковій власності. При такому варіанті виділу, відхилення від розміру ідеальних часток є незначним - 890,00 грн, яке підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь 
ОСОБА_1, як компенсації за зменшення частки у житловому будинку. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 січня 2017 року залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції при виділі сторонам у натурі ідеальних часток спірного житлового будинку, дійшов обгрунтованого висновку про обрання варіанту № 3 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 07/16-БТ від 01 серпня 2016 року, як такого, що відповідає засадам розумності та справедливості.   
 
У червні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1, у якій вона просила скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 січня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року, та ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позову та відмовити у задоволенні зустрічного позову.
 
Касаційна скарга обгрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили процесуальні порушення, що призвели до ухвалення незаконних рішень, зокрема не надали належної правової оцінки поданню заяви про перегляд заочного рішення представником відповідача, а не ОСОБА_2, що суперечить статті 223 ЦПК України 2004 року, та її розгляду за відсутності позивача. Суди не навели належного обгрунтування не прийняття ними висновку будівельно-технічної експертизи, складеного експертом 
ОСОБА_4, не з'ясували у відповідача мотиви необхідності виділення йому частки із спільного майна за відсутності порушень ОСОБА_1 його права на володіння, користування та розпорядження його часткою, не звернули увагу на те, що спірний будинок знаходиться на земельній ділянці, що не належить співвласникам, та не з'ясували можливість розподілу земельної ділянки у разі припинення права спільної часткової власності. 
 
Також вказувала на те, що стягнувши на користь ОСОБА_1 компенсацію за зменшення частки в житловому будинку в розмірі 890,00 грн, суди вийшли за межі позовних вимог та в порушення частини другої статті 364 ЦК України не з`ясували наявність згоди заявника на таку компенсацію, та залишили поза увагою роз'яснення, викладені у пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», зокрема, що у випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради, та не надали правової оцінки відсутності в матеріалах справи відповідного дозволу, не зазначили які саме переобладнання та перепланування необхідно провести для виділення сторонам відокремлених частин будинку. 
 
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 чи його представником не подано. 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 
2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 11 серпня 2003 року у справі 
№ 2-409/2003, яке набрало законної сили, за ОСОБА_1 визнано право власності на ? частину будинку АДРЕСА_1.
 
Право власності ОСОБА_1 зареєстроване в Канівському виробничому відділку комунального підприємства «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» (далі Канівський ВВ КП «Черкаське обласне БТІ»), про що видано витяг № 1723673 від 14 жовтня 2003 року.
 
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 18 травня 
2010 року державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори ШатилоЛ. А., зареєстрованого в реєстрі № 1-1502, ОСОБА_2 отримав у спадщину після смерті ОСОБА_6 ? частину житлового будинку АДРЕСА_1.
 
Право власності ОСОБА_2 зареєстроване в Канівському ВВ КП «Черкаське обласне БТІ», про що видано витяг № 28216501 від 02 грудня 2010 року.
 
Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. 
 
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
 
З аналізу зазначеної правової норми слідує, що вона регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу у натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При установленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на нього. Виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки установлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.
 
Відтак, домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їхньої спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов'язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння й користування спільним майном. Що стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то способи її реалізації передбачені статтями 364, 367 ЦК України, при здійсненні яких передбачена частиною четвертою статті 358 ЦК України умова не є обов'язковою.
 
Ураховуючи зазначене, законними та обгрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про те, що посилання ОСОБА_1 на обов'язкове урахування при виділі у натурі часток із спільної часткової власності, порядку користування частинами спірного будинку, визначеного попередніми співвласниками у нотаріально посвідченому договоріє безпідставним, а тому суди попередніх інстанцій правильно не взяли до уваги висновки будівельно-технічних експертиз від 11 листопада 2015 року № 14-1/15 та від 21 листопада 2016 № 18-16, складені експертом ОСОБА_4, з огляду на те, що варіанти виділу в натурі часток будинковолодіння та арифметичні частки співвласників визначені з урахуванням користування ОСОБА_1 всією площею мансарди відповідно до договору про встановлення порядку користування спірним будинком від 12 червня 1986 року.
 
Щодо порядку реалізації співвласниками права на виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності. 
 
Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
 
Системний аналіз правових норм статей 183, 358, 364 ЦК України, дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.
 
Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.
 
Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частку житлового будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. 
 
У тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина житлового будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.
 
Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-1443цс16 та від 03 квітня 2013 року у справі №6-12цс13. 
 
Правильно встановивши обставини справи та проаналізувавши висновок судової будівельно-технічної експертизи від 01 серпня 2016 року № 07/16-БТ, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що найсправедливішим варіантом розподілу спірного житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд є запропонований експертом варіант № 3, оскільки він найбільше відповідає ідеальним часткам співвласників (502/1000 у ОСОБА_2 та 498/1000 у ОСОБА_1), різниця ідеальних часток у вартісному виразі складає 890,00 грн. 
 
Інші, визначені в зазначеному експертному висновку, варіанти ставлять одного власника в нерівне становище порівняно з іншим, оскільки передбачають значно більший відступ від ідеальних часток та більший розмір компенсації у зв'язку з різницею у ідеальних частках. 
 
Доводи касаційної скарги щодо не урахування судами обов'язковості згоди заявника на отримання грошової компенсації, з посиланням на частину другу статті 364 ЦК України, є безпідставними, оскільки закріплене в зазначеній статті положення стосується випадків, коли виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України).
 
Оскільки внаслідок виділу майна в натурі відбулося незначне відхилення від розміру ідеальних часток співвласників, суд з урахуванням конкретних обставин обгрунтовано стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за зменшення її частки в житловому будинку з мансардою, прибудовами, надвірними будівлями та спорудами у розмірі 890,00 грн.  
 
Щодо доводів касаційної скарги про не урахування судами попередніх інстанцій необхідності отримання дозволу виконавчого комітету місцевої ради на проведення переобладнання та перепланування житлового будинку, та відсутності у рішенні конкретних видів робіт, які сторонам необхідно провести для переобладнання та перепланування приміщень.
 
Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року N76 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за N 927/11207, до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Переобладнанням є улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів, влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів.
 
Згідно статті 152 ЖК Української РСР, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується.
 
З наведеного у варіанті №3 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 01 серпня 2016 року № 07/16-БТ опису робіт з перепланування та переобладнання, необхідних для виділення ізольованих приміщень в житловій мансарді, не убачається втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, а тому необхідність отримання дозволів, що дають право на їх виконання, відсутня.
 
Не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій і посилання в касаційній скарзі на те, що згідно пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» отримання дозволу виконавчого комітету місцевої ради при поділі майна з необхідністю переобладнання та перепланування будинку є обов'язковим (стаття 152 ЖК Української РСР), оскільки зазначене положення містилось в редакції статті 152 ЖК Української РСР, що втратила чинність на підставі Закону України від 12 лютого 2015 року № 191-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)».

Твердження заявника щодо не зазначення судами, які саме переобладнання та перепланування необхідно провести сторонам для виділення відокремлених частин будинку не є переконливими, оскільки у судовому рішенні зазначено про зобов'язання сторін провести перепланування та переобладнання приміщень відповідно до варіанту №3 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 01 серпня 2016 року № 07/16-БТ.

Крім того, заявник не позбавлений права відповідно до статті 271 ЦПК України звернутися до суду першої інстанції з заявою про роз'яснення судового рішення у частині його виконання щодо переобладнання та перепланування приміщень.

Відхиляючи доводи заявника щодо не з'ясування судом першої інстанції належності земельної ділянки, на якій знаходяться спірний житловий будинок з надвірними спорудами, можливості її розподілу та виділення її в користування сторонам при виділі в натурі частки із спільної часткової власності, апеляційний суд правильно зазначив, що вирішення цього питання виходить за межі заявлених позовних вимог. 
 
Посилання в касаційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді заяви про перегляд заочного рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14 грудня 2015 року є безпідставними, оскільки не містять належного правового обгрунтування таких доводів.
 
Щодо доводів касаційної скарги про неправильне вирішення судами питання про відшкодування витрат на правову допомогу та на проведення експертизи. 
 
Частиною першою статті 79 ЦПК України 2004 року визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 84 ЦПК України 2004 року витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.
 
При стягненні витрат на правову допомогу слід ураховувати, що особа, яка таку допомогу надає, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК 2004 року). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК 2004 року.
 
Витрати на правову допомогу, граничний розмір яких визначено Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 відсотків установленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, що визначається у відповідному судовому рішенні. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
 
Суду при визначенні розміру компенсації слід ураховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.
 
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу, ОСОБА_1 надала договір про надання правової допомоги та квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 13 листопада 2013 року про перерахування грошових коштів у розмірі 1 000,00 грн адвокату Бовшик М.Ю., призначення проведеного платежу у квитанції не зазначено.  
 
Будь-яких інших доказів, зокрема акту виконаних робіт, розрахунку витрат на правову допомогу, ОСОБА_1 не надала, а тому апеляційний суд обгрунтовано відмовив у відшкодуванні таких витрат.
 
Згідно з частиною першою статті 86 ЦПК України 2004 року витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів, найманням ними житла, а також проведенням судових експертиз, несе сторона, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучення спеціаліста, перекладача та проведення судової експертизи.
 
Відмовляючи у відшкодуванні зазначених витрат, апеляційний суд виходив з їх недоведеності, проте, рішення суду в цій частині не узгоджується з матеріалам справи.
 
ОСОБА_1 сплатила грошові кошти у розмірі 4 588,00 грн за проведення судової будівельно-технічної експертизи № 14-1/15 від 11 листопада 2015 року, що підтверджується квитанцією № 22072015082737 від 22 липня 2015 року.
 
Ураховуючи, що судом першої інстанції її позовні вимоги задоволено частково, понесені нею витрати, пов'язані з проведенням експертизи, підлягають задоволенню частково, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 3 280,98 грн.
 
Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
 
Ураховуючи, що ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року помилково відмовлено ОСОБА_1 у відшкодуванні витрат, пов'язаних з проведенням експертизи, касаційний суд дійшов висновку про необхідність її скасування в цій частині та ухвалення нового рішення про задоволення таких вимог частково, у розмірі 3 280,98 грн.
 
В іншій частині ухвала Апеляційного суду Черкаської області від 28 березня 
2017 року та рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 
16 січня 2017 року є законними та обгрунтованими, доводи касаційної скарги правильність висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Ураховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року зупинено виконання рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 січня 
2017 року до закінчення касаційного провадження у справі, виконання цього судового рішення підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року скасувати в частині відмови у відшкодуванні витрат, пов'язаних з проведенням експертизи, та ухвалити в цій частині нове рішення.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов'язані з проведенням експертизи, у розмірі 3 280,98 грн.
 
В іншій частині ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 28 березня 
2017 року та рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 
16 січня 2017 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 січня 2017 року.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                        В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                             В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
                                                                                              С.О. Погрібний 
Г. І. Усик