Постанова
Іменем України 
 
11 липня 2018 року
м. Київ
 
справа № 752/18477/15-ц
провадження № 61-28626св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддівПершої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,
 
учасники справи :
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 рокуу складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що 05 серпня 2014 року між ним як замовником та ФОП ОСОБА_2 як підрядником було укладено договір побутового підряду № 08/14 (далі - договір підряду) на виконання будівельно-монтажних робіт з будівництва житлового будинку з інженерними мережами, комунікаціями та благоустроєм, за яким термін будівництва встановлено до 15  грудня 2014 року. Він здійснив попередню оплату за послуги в сумі 404 204 грн, про що відповідач написав розписки. Станом на час подання позову до суду ФОП ОСОБА_2 зобов'язання за договором підряду виконано частково на загальну суму 19 140 грн. Відповідачем залишені без уваги його неодноразові звернення щодо виконання умов договору та повернення коштів. Враховуючи викладене, з посиланням на статтю 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просив стягнути з відповідача на свою користь сплачений аванс за договором підряду в розмірі 385 064 грн, інфляційні втрати - 159 262 грн 47 коп., 3 % річних - 9 626 грн 60 грн, а також витрати на правову допомогу - 2 тис. грн.
 
Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 травня 2016 року у складі судді Шумко А. В. позов задоволено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 553 953 грн 07 коп., витрати на правову допомогу в сумі 2 тис. грн, а всього 555 953 грн 07 коп. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 5 539 грн 53 коп.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем прострочено виконання взятого на себе зобов'язання, а сплачений позивачем аванс як на час спливу строку виконання зобов'язання - 15 грудня 2014 року, так і на день звернення ОСОБА_1до суду йому не повернутий, тому позовні вимоги про стягнення частини суми сплаченого авансового платежу та застосування до відповідача передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання підлягають задоволенню.
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено частково. Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що місцевий суд безпідставно взяв до уваги дві розписки від 19 травня 2014 року, оскільки договірні відносини між сторонами виникли у серпні 2014 року. Умовами договору підряду передбачено, що авансовий платіж здійснюється до початку виконання робіт і його розмір відображається та визначається у додатку № 2 до цього договору, який є його невід'ємною частиною. В ході розгляду справи сторонами не надано вищевказаного додатку, а з тексту розписок не вбачається, що передані відповідачу кошти є авансовими платежами. Претензії позивача про повернення безпідставно набутих коштів відповідач не отримував. Договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них статті 1212 ЦК України (загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави), на яку посилався ОСОБА_1у позовній заяві. Поряд з цим позивач не позбавлений права звернутися до суду за захистом порушених прав, виходячи з умов укладеного договору підряду.
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 травня 2016 року залишити без змін.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність факту безпідставності отримання відповідачем грошових коштів та неможливість застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України. Оскільки правова підстава для збереження відповідачем грошових коштів, отриманих за договором (у зв'язку з порушенням строків його виконання), відпала, то згідно з вищевказаною правовою нормою невикористанні кошти підлягають поверненню.
 
17 жовтня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
22 травня 2018 року справу № 752/18477/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло. 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
 
Статтею 570 ЦК України передбачено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
 
З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов'язання.
 
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
 
За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (частина перша статті 837 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.
 
Отже, договір підряду (побутового підряду) є складним зобов'язанням, оскільки включає як права, так і обов'язки кожної з його сторін (обов'язок підрядника виконати певну роботу і право вимагати її оплати, обов'язок замовника оплатити виконану роботу і право вимагати виконання обов'язку підрядником).
 
Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (частина третя статті 510 ЦК України).
 
Так як грошовим є будь-яке зобов'язання зі сплати коштів, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, то грошовим є також і правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.
 
Таким чином, зобов'язання за договором підряду (побутового підряду) з оплати вартості виконаних робіт, що також є ціною договору та його істотною умовою, є грошовим зобов'язанням.
 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Судами встановлено, що 25 серпня 2014 року між ОСОБА_1 як замовником таФОП ОСОБА_2 як підрядником було укладено договір побутового підряду № 08/14, предметом якого є будівництво будинку з інженерними мережами, комунікаціями та благоустроєм. Термін будівництва встановлено до 15 грудня 2014 року.
 
Згідно з пунктом 4.2.1 договору підряду підрядник має право отримувати плату за виконувані обсяги робіт у розмірах і у термін, передбачених цим договором.
 
Пунктом 4.3.2 договору підряду передбачено, що замовник зобов'язується до початку виконання робіт здійснити авансовий платіж, розмір якого визначається та відображається у додатку № 2 до цього договору, який є його невід'ємною частиною.
 
Додаток № 2 до договору підряду сторонами не надано та матеріали справи його не містять.
 
Позивачем була здійснена попередня оплата за послуги в сумі 404 204 грн, що підтверджується розписками відповідача від 19 травня, 26 серпня, 03 вересня, 23 вересня та 06 листопада 2014 року.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався, зокрема на статтю 1212 ЦК України та вказував про те, що ФОП ОСОБА_2 належним чином не виконав умов договору і здійснив роботи з будівництва будинку лише на суму 19 140 грн, а решту коштів у сумі 385 064 грн йому не повернув.  
 
Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
 
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
 
Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
 
Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
 
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. 
 
Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
 
Під відсутністю правовоїпідстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правовоїпідстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
 
Частиною першою статті202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
 
Згідно з частинами першою та другоюстатті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
 
Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
 
Приписами частини першої статті207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
 
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
 
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
 
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.
 
Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604- 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.
 
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. 
 
В той же час зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту, зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, а, отже, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України.
 
Таким чином, наявність між сторонами зобов'язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість задоволення позову в порядку статті 1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права.
 
Установлено, що відповідач набув грошові кошти за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме на виконання робіт з будівництва будинку за договором підряду. Претензії позивача про повернення безпідставно набутих коштів відповідач не отримав.
 
Згідно з пунктом 17.5 договору підряду він набирає чинності з моменту підписання і діє до виконання сторонами своїх зобов'язань.
 
Доказів визнання укладеного між сторонамиправочинну недійсним або його розірвання матеріали справи не містять.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України. Правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу своїх вимог. 
 
У зв'язку з цим не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про припинення між сторонами договірних відносин у зв'язку з порушенням відповідачем строків виконання договору, в результаті чого відпала правова підстава набуття ним отриманих за договором коштів.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення   зобов'язання   на  вимогу  однієї  із  сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
 
Припинення зобов'язання означає, що учасники зобов'язання втратили свої права та обов'язки за зобов'язанням, тобто кредитор вже не має права вимагати, а боржник не має обов'язку виконувати. Для припинення зобов'язання необхідне існування певної обставини, тобто юридичного факту, з настанням якого закон або договір пов'язує припинення зобов'язання.
 
У цій справі позивач не навів передбачених законом або укладеним між сторонами договором підстав для припинення зобов'язань і не довів наявність таких підстав. Ні законом, ні договором підряду порушення однією із сторін строків виконання договору не передбачено як підставу припинення зобов'язань.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня  2006 року).
 
Разом з тим рішення суду у цій справі не перешкоджає позивачу захистити свої права шляхом пред'явлення у встановленому законом порядку позову, виходячи з умов укладеного між сторонами договору підряду.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| С. О. Погрібний
| Г. І. Усик