П О С Т А Н О В А 

Іменем України
 
07 червня 2018 року
м. Київ
 
Справа № 800/350/17 (П/9901/315/18)
Провадження № 11-371сап18
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
 
головуючого судді Князєва В. С.,
судді-доповідача Саприкіної І. В.,
суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А. Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г., 
за участю:
секретаря судового засідання - Гімарі Н. В.,
представника Вищої ради правосуддя - Белінської О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (головуючий суддя Васильєва І. А., судді: Пасічник С. С., Хохуляк В. В., Ханова Р. Ф., Юрченко В. П.) від 15 березня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення, 
УСТАНОВИЛА:
У липні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) від 14 червня 2011 року, яким внесено подання до Верховної Ради України (далі - ВРУ) про його звільнення з посади судді Березанського міського суду Київської області за порушення присяги.
Вищий адміністративний суд України постановою від 04 жовтня 2011 року відмовив у задоволенні цього позову.
Не погодившись із таким рішенням Вищого адміністративного суду України, у квітні 2012 року ОСОБА_4 подав до Європейського суду з прав людини (далі - Суд) заяву проти України, в якій скаржився: за ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), що провадження стосовно його звільнення було несправедливим та суперечило принципу незалежного і безстороннього суду; за ст. 8 Конвенції - на те, що звільнення значним чином вплинуло на його приватне життя.
З огляду на схожість заяви ОСОБА_4 з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані в одне провадження відповідно до п. 1 Правила 42 Регламенту Суду.
19 січня 2017 року Суд ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема, і за заявою ОСОБА_4 № 21546/12, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: п. 1 ст. 6 Конвенції, у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; ст. 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.
В аспекті обставин справи за заявою ОСОБА_4 Суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інстанційні зміни. Далі Суд звертає увагу на те, що, враховуючи обсяг та обставини заяви, що розглядається (заява ОСОБА_4.), не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie (з першого погляду) даремними і безрезультатними.
Рішення суду набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.
У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд з підстави, установленої п. 3 ч. 1 ст. 237 КАС України (у редакції, чинній на момент звернення із заявою), постанови Вищого адміністративного суду України від 04 жовтня 2011 року та просив прийняти нове рішення про задоволення позову.
Верховний Суд України постановою від 07 серпня 2017 року частково задовольнив заяву ОСОБА_4, скасував постанову Вищого адміністративного суду України від 04 жовтня 2011 року та направив цю справу на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України. 
За правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в зазначеній постанові, згідно із визначеним чинним законодавством порядком виконання рішень Європейського суду з прав людини, а також враховуючи, що Верховний Суд України відповідно до наданих йому повноважень позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини справи, досліджувати докази та оцінювати їх, констатовані Європейським судом з прав людини порушення конвенційних та національних вимог в аспекті справи, що розглядається, можуть бути усунуті в спосіб скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 04 жовтня 2011 року й передачі справи до цього суду на новий розгляд, під час якого необхідно ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.
24 січня 2018 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, в якій він просив: визнати протиправним та скасувати рішення ВРЮ від 14 червня 2011 року № 421/0/15-11 «Про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Березанського міського суду Київської області за порушення присяги»; зобов'язати Вищу раду правосуддя вирішити питання про поновлення ОСОБА_4 на посаді судді Березанського міського суду Київської області.
Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 березня 2018 року позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення ВРЮ від 14 червня 2011 року № 421/0/15-11 «Про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Березанського міського суду Київської області за порушення присяги судді». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, 04 квітня 2018 року Вища рада правосуддя (правонаступник ВРЮ) подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 березня 2018 року в частині задоволення адміністративного позову ОСОБА_4 та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення з тих підстав, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду встановила таке.
Рішенням Київської обласної ради народних депутатів від 15 вересня 1993 року № 524 ОСОБА_4 обраний суддею Баришівського районного суду Київської області. Постановою ВРУ від 16 листопада 2006 року № 365-V позивач призначений на посаду судді Березанського міського суду Київської області безстроково.
27 січня 2010 року Кваліфікаційною комісією суддів загальних судів Київського апеляційного округу за результатами розгляду матеріалів дисциплінарної справи, порушеної за поданнями голови ради суддів Київської області Габрієля В. О. від 02 лютого , 17 квітня, 21 травня 2009 року та 27 січня 2010 року прийнято рішення про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, та рекомендовано ВРЮ внести подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Березанського міського суду Київської області за свідоме та грубе порушення законодавства, обов'язків судді, передбачених статтею 6 Закону України «По статус суддів», а також присяги судді.
14 червня 2011 року ВРЮ на підставі проведених перевірок внесла до ВРУ подання про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Березанського міського суду Київської області за порушення присяги, зазначивши, що ОСОБА_4 при розгляді цивільних справ (за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, відділу земельних ресурсів Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Київського обласного головного управління земельних ресурсів Держкомзему України, Державного підприємства «Центр державного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» в особі Київської регіональної філії Києво-Святошинського відділу Київської області, треті особи: Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, Березанська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно; за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про визнання правочину дійсним і визнання права власності на нерухоме майно; за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_11 про визнання угоди купівлі-продажу укладеною та визнання права власності на об'єкти нерухомості) свідомо ухвалив незаконні рішення, а також допускав процесуальні помилки, відправляючи правосуддя. ВРЮ дійшла висновку, що помилки заявника ставили під сумнів його об'єктивність, неупередженість і незалежність, а свої обов'язки він виконував несумлінно. 
Крім цього ВРЮ вказала, що 27 січня 2010 року на засіданні Кваліфікаційної комісії суддів, відповідно до протоколу цього засідання суддя був присутній на ньому, надавав свої пояснення та визнав допущені ним порушення при розгляді вищезазначених цивільних справ. Надаючи пояснення на засіданні ВРЮ 14 червня 2011 року, суддя ОСОБА_4 не заперечив допущення ним порушення при розгляді справ. Ці підстави, на думку ВРЮ, були достатніми для внесення подання про звільнення його із посади судді за порушення присяги.
22 вересня 2011 року ВРУ проголосувала за звільнення ОСОБА_4 та ухвалила відповідну Постанову.
Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_4 до суду з адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи і заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, Велика Палата Верховного Суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Розглядаючи справу «Куликов та інші проти України», Судустановивпорушення за п. 1 ст. 6 Конвенції та зазначив, що національні органи, розглядаючи справи заявників, не були незалежними і неупередженими. Суд послався на висновки у справі «Олександр Волков проти України» (п. 109-131), у якій було встановлено, що провадження у ВРЮ і ВРУ характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки. Також у рішенні Суд вказав на те, що у справі «Олександр Волков проти України» (п. 166-167 та 173-185) Суд встановив, що звільнення заявника з посади судді становило втручання у його приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону», а тому не було правомірним у розумінні ст. 8 Конвенції. Ці висновки застосовні і до заяв, що розглядаються, і Суд не вбачає причин відступати від них. Таким чином, як констатовано у рішенні Суду, було порушення ст. 8 Конвенції щодо усіх заявників.
Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Суду у справах проти України та з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції і протоколів до неї, регулюються положеннями Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV).
Відповідно до ст. 2 Закону № 3477-IV рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції.
Згідно зі ст. 17 цього Закону встановлено, що суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно зі ст. 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду. Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
У п. 148 рішення у справі «Куликов та інші проти України» Суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інституційні зміни. У зв'язку із цим Суд не в змозі на даний час оцінити ефективність відновлення національного провадження, якщо заявники цього вимагатимуть. Проте, враховуючи обсяг та обставини заяв, що розглядаються, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie даремними і безрезультатними. Таким чином, Суд не дотримувався підходу, обраного у справі «Олександр Волков» щодо вказівки про вжиття заходів індивідуального характеру, та відхилив відповідне прохання, зокрема й ОСОБА_4
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Суд зазначив, ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.
Разом із цим, за приписами підп. «б» ч. 3 ст. 10 Закону № 3477 з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру, якими є відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції, яке здійснюється шляхом повторного розгляду справи адміністративним органом.
На підставі зазначеного, а також ураховуючи встановлені Європейським судом з прав людини порушення вимог ст. 6, 8 Конвенції при розгляді справи позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання протиправним та скасування рішення ВРЮ від 14 червня 2011 року № 421/0/15-11«Про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Березанського міського суду Київської області за порушення присяги».
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги й скасування рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 березня 2018 року, оскільки правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані, а судове рішення ухвалено відповідно до приписів Закону № 3477 з метою належного виконання рішення Суду у справі «Куликов та інші проти України» шляхом повторного розгляду справи, у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Суду та з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Ураховуючи викладене та керуючись ст. 242, 266, 315, 316, 322 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Вищої ради правосуддя на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 березня 2018 року - залишити без задоволення.
Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 березня 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя:                                                                                 В. С. Князєв
Суддя-доповідач:                                                                                    І. В. Саприкіна
Судді:                                               
Н. О. Антонюк   Н. П. Лященко
С. В. Бакуліна   О. Б. Прокопенко
В. В. Британчук   Л. І. Рогач
Д. А. Гудима   О. М. Ситнік
О. С. Золотніков  В. Ю. Уркевич
О. Р. Кібенко О. Г. Яновська
Л. М. Лобойко