Постанова
Іменем України
 
11 липня 2018 року
м. Київ
 
справа № 362/7124/13-ц
провадження № 61-5792св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - Порадівська сільська рада Васильківського району Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, 
треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Управління Державного земельного агентства у Васильківському районі Київської області, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2016 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Лащенка В. Д., Фінагєєва В. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Порадівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Управління Державного земельного агентства у Васильківському районі Київської області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки та їх витребування з чужого незаконного володіння, визнання недійсними правочинів, зобов'язання вчинити дії.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що він 30 травня 2008 року отримав у спадщину земельну ділянку площею 0,536 га по АДРЕСА_1, яка належала його батьку ОСОБА_8 на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку від 07 червня 2000 року. У 2012 році він звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВВСС» із заявою на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд і для ведення особистого селянського господарства за даною адресою. Після її виготовлення він звернувся до Управління Державного земельного агентства у Васильківському районі Київської області із заявою про внесення відомостей до державного земельного кадастру, однак отримав відповідь про відмову йому у внесенні таких відомостей через перетини зовнішніх меж його земельної ділянки із земельними ділянками інших осіб. Дізнався, що Порадівська сільська рада частину належної йому земельної ділянки без його згоди та згоди попередніх власників передала у власність іншим особам, в подальшому ці земельні ділянки декілька разів відчужувались. 
 
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати рішення Порадівської сільської ради від 23 травня 2008 року № 186 та № 187 про безкоштовну передачу земельної ділянки ОСОБА_5 та ОСОБА_9 та визнати недійсними видані їм державні акти; визнати недійсними такі договори купівлі-продажу земельних ділянок: від 25 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, від 05 грудня 2011 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 частину земельної ділянки, що перетинає зовнішні межі ділянки позивача площею 0,0323 га та 0,0346 га, зобов'язати Порадівську сільську раду провести рекультивацію частини його незаконно вилученої земельної ділянки, пошкодженої внаслідок розпочатого будівництва, та привести її у придатний для використання стан; зобов'язати Порадівську сільську раду компенсувати йому витрати, пов'язані з наданням правової допомоги; зобов'язати Порадівську сільську раду визначити та відшкодувати ОСОБА_1 збитки, нанесені йому незаконним вилученням земельної ділянки площею 0,0219 га.
 
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року у складі судді Корнієнка С. В. виключено третю особу - ОСОБА_9 у справі на підставі статей 35, 36, 293 ЦПК України у зв'язку з її смертю та відсутністю до неї позовних вимог.
 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2015 рокуу складі суддіКорнієнка С. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення мотивоване тим, що висновки позивача про порушення його земельних прав, у тому числі щодо визначення розміру вилучених у нього відповідачами земельних ділянок, ґрунтуються лише на підставі збірного кадастрового плану земельної ділянки позивача. Вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача - органу місцевого самоврядування, самостійно визначити збитки, заподіяні позивачеві незаконним вилученням частини його земельної ділянки, є безпідставними і неконкретними. Крім того, позивач відмовився від проведення експертного дослідження, відповідно до статті 146 ЦПК України встановлено факт ухилення позивача від участі в експертизі. Позовні вимоги про визнання незаконними рішень органу місцевого самоврядування заявлені у спосіб, який не визначено положеннями статті 152 ЗК України. 
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Визнано недійсним та скасовано рішення Порадівської сільської ради Васильківського району Київської області від 23 травня 2008 року № 186 про безкоштовну передачу ОСОБА_5 земельної ділянки по АДРЕСА_3.
 
Визнано недійсним та скасовано рішення Порадівської сільської ради Васильківського району Київської області від 23 травня 2008 року № 187 про безкоштовну передачу ОСОБА_9 земельної ділянки по АДРЕСА_2. 
 
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1, виданий 09 вересня 2008 року ОСОБА_5,  серії НОМЕР_3 Управлінням земельних ресурсів у Васильківському районі Київської області та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № НОМЕР_4.
 
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2, виданий 17 липня 2009 року ОСОБА_9, серії НОМЕР_5, Управлінням земельних ресурсів у Васильківському районі Київської області та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № НОМЕР_6.
 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за № 318 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10
 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 грудня 2011 року, укладений між ОСОБА_9, від імені якої на підставі довіреності діє ОСОБА_11, та ОСОБА_7, зареєстрований у реєстрі за № 2377 приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Соломатіною О. П.
 
Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частину земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1, що перетинає зовнішні межі земельної ділянки ОСОБА_1, площею 0,0323 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
 
Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 частину земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2, що перетинає зовнішні межі земельної ділянки ОСОБА_1, площею 0,0341 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення мотивоване тим, що позивачем доведено порушення його права власності на спірну земельну ділянку внаслідок незаконного прийняття рішень Порадівською сільською радою Васильківського району Київської області від 23 травня 2008 року № 186 та № 187, згідно з якими передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_3 та передано у власність ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,11 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_2. Часткове накладання земельних ділянок, які належать відповідачам, та земельної ділянки позивача встановлено висновком експерта від 31 березня 2016 року № 23114/15-41. Враховуючи, що ОСОБА_5 та ОСОБА_9 не мали права передавати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 земельну ділянку за договорами купівлі-продажу, так як отримали земельні ділянки на підставі незаконних рішень сільської ради, ці договори купівлі-продажу землі підлягають визнанню недійсними відповідно до статей 203, 215 ЦК України. Частина земельної ділянки, належна позивачу, яка вибула з його володіння поза його волею, підлягає витребуванню на підставі статтей 387, 388 ЦК України. Разом з тим обставини спричинення позивачу Порадівською сільською радою збитків внаслідок прийняття оскаржуваних рішень та необхідності рекультивації під час розгляду справи не доведено. 
 
У червні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги, в яких, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційні скарги мотивовані тим, що ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2016 року клопотання позивача про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи задоволено безпідставно, враховуючи те, що в суді першої інстанції позивач заяв про призначення судової земельно-технічної експертизи не подавав. Крім того, ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року виключено третю особу - ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, хоча відповідно до пункту 6 частини 1 статті 205 ЦПК України суд мав би закрити провадження у справі. Також судом апеляційної інстанції застосовано до спірних правовідносин статтю 388 ЦК України, хоча позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами, посилався лише на статтю 1212 ЦК України. При винесенні оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не враховано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. 
 
У жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1, в якому він просив залишити оскаржуване судове рішення без змін, оскільки воно прийнято при всебічному та повному з'ясуванні обставин справи, ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.
 
Відповідно до підпункту  4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень  ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
01 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Частиною першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 травня 2008 року є власником земельної ділянки площею 0,536 га для будівництва, обслуговування житлового будинку (0,250 га) та ведення особистого підсобного господарства (0,286 га) по АДРЕСА_1.  
 
Зазначена земельна ділянка належала на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_7, виданого Порадівською сільською радою Васильківського району Київської області 07 червня 2000 року, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 356, батьку позивача - ОСОБА_8, померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 року. 
 
26 березня 2013 року державним кадастровим реєстратором Управління Державного земельного агентства у Васильківському районі Київської області прийнято рішення № РВ-3200018142013 про відмову ОСОБА_1 про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру за заявою від 26 березня 2013 року, з підстав невідповідності електронного документа установленим вимогам, а саме: перетин зовнішніх меж з іншими земельними ділянками (а. с. 11, т. 1).
 
Судом також встановлено, що рішенням Порадівської сільської ради Васильківського району Київської області від 23 травня 2008 року № 186 передано безкоштовно у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1200 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_3 (а. с. 18, т. 1).
 
09 вересня 2008 року ОСОБА_5 одержав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, зареєструвавши його в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (а. с. 6 т. 2).
 
25 квітня 2012 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу продав ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,1200 га по АДРЕСА_3, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 7 т. 2).
 
25 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_3 придбав земельну ділянку площею 0,1200 га по АДРЕСА_3, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 25 квітня 2012 року (а. с. 2 т. 2).
 
Крім того, рішенням Порадівської сільської ради Васильківського району Київської області від 23 травня 2008 року № 187 передано безкоштовно у власність ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,1100 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 (а. с. 19).
 
17 липня 2009 року ОСОБА_9 одержала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 921223, зареєструвавши його в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (а. с. 181).
 
05 грудня 2011 року ОСОБА_9, від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_11, продала на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,1023 га по АДРЕСА_2, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 176).
 
13 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 придбала земельну ділянку площею 0,1023 га по АДРЕСА_2, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 05 грудня 2011 року (а. с. 171).
 
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи касаційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно задовольнив клопотання позивача про призначення судової земельно-технічної експертизи. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень, передбачено, що суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Відповідно до частин першої та другої статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
 
Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вказував на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази про відмову або ухилення позивача від проведення судової земельної експертизи. Тому посилання суду першої інстанції на статтю 146 ЦПК України із зазначенням того, що позивач відмовився від проведення відповідного експертного дослідження, є безпідставними. Матеріали справи не містять факту відмови позивача від проведення судової земельної експертизи під час розгляду справи в суді першої інстанції.  
 
Крім того, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_4  про те, що апеляційний суд не врахував її клопотання про відкладення розгляду справи. ОСОБА_4  була належним чином повідомлена про розгляд справи апеляційним судом, тому у суду не було підстав для вирішення питання щодо поважності причин її неявки у судове засідання. Крім того, неявка сторін, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (частина друга статті 305 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи).
 
Також безпідставними є доводи  касаційних скарг про те, що позивач посилався в позовній заяві лише на  статтю 1212 ЦК України, а тому апеляційний суд, застосувавши до спірних правовідносин статтю 388 ЦК України, вийшов за межі позовних вимог. У заяві, поданій до Васильківського міськрайонного суду Київської області 09 жовтня 2014 року на підставі статті 31 ЦПК України, позивач уточнив позовні вимоги та просив на підставі статті 388 ЦК України витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_1 частину земельної ділянки, що перетинає зовнішні межі земельної ділянки позивача (а. с. 51-65 т. 2).  
 
За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. 
 
Таким чином, порушення, невизнання або спорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. 
 
Висновком експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 31 березня 2016 року № 23114/15-41 встановлено часткове накладання земельних ділянок, які належить відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та земельної ділянки позивача. Таке накладення земельних ділянок відбулося внаслідок того, що Порадівська сільська рада Васильківського району Київської області, ухвалюючи рішення про передачу у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_9 земельних ділянок, передала їм частину земельної ділянки, що вже належала позивачеві.
 
Відповідно до пунктів 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.
 
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. 
 
У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
 
Норма частини 1 статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на  виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних  правочинів  щодо  відчуження  цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
 
Ця правова позиція закріплена у пункті 10 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». 
 
Реституція  як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.
 
Таким чином, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 грудня 2011 року, укладений між ОСОБА_9, від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_11, та ОСОБА_7, апеляційний суд не звернув уваги на те, що позов пред'явлено ОСОБА_1, який не був стороною цих договорів купівлі-продажу.
 
Також колегія суддів погоджується із доводом касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права при виключенні  ОСОБА_9 зі складу третіх осіб. 
 
Звертаючись до суду з позовною заявою про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки та їх витребування з чужого незаконного володіння, визнання недійсними правочинів, зобов'язання вчинити дії до Порадівської сільської ради Васильківського району Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, позивач визначив третіми особами: ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Управління Державного земельного агентства у Васильківському районі Київської області. 
 
Вирішуючи справу, суд першої інстанції встановив, що третя особа -ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
 
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року виключено третю особу -  ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на підставі статей 35, 36, 293 ЦПК України у зв'язку з її смертю та відсутністю до неї позовних вимог (а. с. 192 т. 2).  
 
Відповідно до статті 28 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.
 
Згідно із частиною першою статті 37 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час розгляду справи) у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.
 
Положення пункту 1 частини першої статті 201 ЦПК України зобов'язують суд зупинити провадження у справі у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво.
 
Спірні правовідносини допускають правонаступництво, у зв'язку з чим суду першої інстанції необхідно було зупинити провадження у справі до залучення до участі в справі правонаступників померлої ОСОБА_9
 
Суд першої інстанції, розглядаючи вказану цивільну справу по суті на вказане не звернув уваги, не витребував із нотаріальної контори спадкову справу, не встановив коло можливих спадкоємців та належних осіб, які мають бути залучені у справу, як спадкоємці ОСОБА_9, не застосував інститут процесуального правонаступництва.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, на зазначені порушення норм процесуального права, допущені судом першої інстанції уваги не звернув.  
 
Також суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що третя особа -  ОСОБА_9, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, однак 05 грудня 2011 року від імені ОСОБА_9, на підставі довіреності, ОСОБА_11 за договором купівлі-продажу продала ОСОБА_7 спірну земельну ділянку площею 0,1023 га по АДРЕСА_2, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Таким чином, договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки укладено вже після смерті третьої особи -  ОСОБА_9 
 
Оскільки недоліки, допущені судами попередніх інстанцій, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого необхідно врахувати вищевикладене, надати відповідну оцінку доказам та ухвалити  судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону. 
 
Відповідно до положень частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково. 
 
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                              Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                         О. В. Білоконь  

                                                                                                     Б. І. Гулько 

                                                                                                     Є. В. Синельников

                                                                                                     Ю. В. Черняк