Постанова
Іменем  України 
 
27 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 461/104/16-ц
провадження № 61-22329св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П., 
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладу фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О.С.,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Галицького районного суду м. Львова у складі судді Государського А. В.              від 10 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Львіської області у складі колегії суддів: Копняк С. М., Ніткевича А. В., Левика Я. А.                                  від 27 лютого 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У січні 2016 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладу фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О. С. (далі - позивач, банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Позов мотивовано тим, що 06 листопада 2006 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі -  ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 05/06-ЛВ (з додатковими угодами), відповідно до якого банк на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності надав відповідачу кредит у розмірі 792 000 доларів США строком до 20 жовтня 2021 року зі сплатою розмірі 14 % річних за користування кредитними коштами.
З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором,             06 листопада 2006 року, між банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами: літ. «Б» - цегляний сарай, «№ 1» - металева хвіртка, «№ 2» - огорожа з металевої сітки, «№ 3» - огорожа з металевої сітки, «№ 4» - металева хвіртка, «№ 5» - металева хвіртка, «А» - цегляна надбудова, «В» - цегляний сарай; а також земельна ділянка площею 0,1000 га, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташована за вказаною адресою.
Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 листопада 2006 року, між банком, ОСОБА_4 та  ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку передано належне останнім на праві спільної часткової власності (по ? частині) нерухоме майно: нежитлові приміщення загальною площею 262,4 кв. м, (приміщення на першому поверсі 2-1/43,7 кв. м; 2-2/26,2 кв. м;  2-3/2,2 кв. м; 2-4/2,9 кв. м; 2-5/3,3 кв. м; 2-6/4,5 кв. м; 2-7/6,4 кв. м;  2-8/25,4 кв. м - загальною площею 114,6 кв. м; приміщення у підвалі - 2-10/32,1 кв. м, 2-11/5,0 кв. м;                  2-12/40,2 кв. м; 2-13/70,5 кв. м - загальною площею 147,8 кв. м), розташовані на АДРЕСА_2.
У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня                  2012 року стягнуто з боржника ОСОБА_4 в солідарному порядку з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та                           ТОВ «Львів'янка» на АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 766 258,23 доларів США, заборгованість за відсотками у розмірі 315 966,06 доларів США та 4 000 000 грн пені за простроченими нарахованими відсотками та тілом кредиту. Рішення суду не виконано.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 Спадкова справа заведена Першою львівською державною нотаріальною конторою на підставі претензії АТ «Банк «Фінанси та Кредит», яка надійшла 15 жовтня 2013 року. Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулася її донька ОСОБА_6 Згідно з відповіддю Першої львівської державної нотаріальної контори від 24 листопада 2015 року свідоцтво про право на спадщину не видавалось.
 
Посилаючись на те, що рішення суду про стягнення заборгованості не виконано, у зв'язку з чим станом на 05 листопада 2015 року утворилась заборгованість у розмірі  1 605 479, 47 доларів США та 69 830 586 грн                      08 коп., з яких: сума строкової заборгованості за основним боргом                   567 784,46 доларів США, прострочена заборгованість за основним боргом - 198 473,77 доларів США, строкова заборгованість за відсотками -                  4 997,68 доларів США, прострочена заборгованість за відсотками - 834 223,56 доларів США, а також пеня 69 830 586 грн 08 коп., позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмети іпотеки (будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами; земельна ділянка площею 0,1000 га, розташована за вказаною адресою, а також ? частини нежитлових приміщень на АДРЕСА_2) шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки. Крім того, позивач просив суд виселити ОСОБА_6 із житлового будинку АДРЕСА_1.
 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем правомірно заявлено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки з визнанням права власності на нього, що передбачено договорами іпотеки та відповідає статті 16 ЦК України та вимогам Закону України «Про іпотеку». Однак врахувавши, що банк скористався правом на дострокове повернення кредиту, при цьому змінив строк виконання зобов'язання шляхом направлення                         07 жовтня 2011 року ОСОБА_5 вимоги про усунення порушення, яку нею отримано того ж дня, проте позов про звернення стягнення на предмет іпотеки пред'явив у грудні 2015 року, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі.
 
Рішенням апеляційного суду Львівської області від 27 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладу фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О. С., задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову з інших підстав.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що за умовами договорів іпотеки можливість прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність у рахунок виконання основного зобов'язання передбачено за згодою іпотекодавця. Оскільки не встановлено наявність чи відсутність згоди іпотекодавців на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на нього у рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за недоведеністю, а також про виселення, як похідних від заявлених вимог.  
 
У вересні 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладу фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О. С. подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість визнання права власності на іпотечне майно на підставі рішення суду за наявності застереження в іпотечному договорі. Крім того, вважає, що оскільки строк виконання основного зобов'язання встановлено до 20 жовтня 2021 року і в судовому порядку кредитний договір не визнаний недійсним чи припиненим, тому банк не пропустив строк позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки. Поряд з цим, суд допустив неправильне застосування норм статей 109, 132-2 ЖК УРСР щодо відсутності підстав для виселення ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1, який придбаний не за рахунок кредитних коштів, з посиланням на відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно із виселенням, оскільки законом не покладено на банк обов'язку забезпечити житловим приміщенням відповідача у випадку виселення.
24 травня 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подали заперечення на касаційну скаргу, в яких вказували на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки є виключно позасудовим способом врегулювання спору, а вимоги про виселення мешканців із житлового будинку без надання їм іншого постійного житла, якщо предмет іпотеки не придбавався за кредитні кошти, згідно з частиною другою статті 109 ЖК УРСР, статті 39 Закону України «Про іпотеку» задоволенню не підлягають.
02 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
В доповненнях до заперечень на касаційну скаргу, поданих 01 червня               2018 року, ОСОБА_3 зазначила, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Суди установили, що банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір                  № 05/06-ЛВ (з додатковими угодами), відповідно до якого банк на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності надав відповідачу кредит у розмірі 792 000 доларів США строком до 20 жовтня 2021 року зі сплатою розмірі 14 % річних за користування кредитними коштами.
Виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечено укладеними                 06 та 07 листопада 2006 року між банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договорами іпотеки, предметом яких є житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, розташована за вказаною адресою земельна ділянка площею 0,1000 га, а також належні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності (по ? частині) нежитлові приміщення загальною площею                   262,4 кв. м, розташовані на АДРЕСА_2.
Як убачається з пункту 11 договорів іпотеки від 06 та 07 листопада                   2006 року за вибором іпотекодержателя застосовується один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки: за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса чи згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки у встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» порядку.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня                  2012 року стягнуто з боржника ОСОБА_4 в солідарному порядку з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та                           ТОВ «Львів'янка» на АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 766 258,23 доларів США, заборгованість за відсотками у розмірі 315 966,06 доларів США та 4 000 000 грн пені за простроченими нарахованими відсотками та тілом кредиту. Рішення суду не виконано.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 Спадкова справа заведена Першою львівською державною нотаріальною конторою на підставі претензії АТ «Банк «Фінанси та Кредит», яка надійшла 15 жовтня 2013 року. Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулася її донька ОСОБА_6 Згідно з відповіддю Першої львівської державної нотаріальної контори від 24 листопада 2015 року свідоцтво про право на спадщину не видавалось.
У зв'язку з невиконанням рішення суду про стягнення заборгованості станом на 05 листопада 2015 року утворилась заборгованість у розмірі  1 605 479, 47 доларів США та 69 830 586 грн.
Так, банк звернувся до суду з позовом до іпотекодавця ОСОБА_4 та спадкоємця іпотекодавця ОСОБА_5 - ОСОБА_6, яка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення боргу спадкодавця, шляхом визнання на нього права власності за банком.
Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. 
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.
 
При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.
 
Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
 
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. 
 
З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36,           37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем. 
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від               30 березня 2016 року у справі № 6 - 1851 цс 15. 
Підстав для відступу від зазначеного правого висновку не убачала і Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог саме шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, що не позбавляє кредитора права на задоволення своїх вимог в інший передбачений Законом України «Про іпотеку» спосіб, та спростовує доводи касаційної скарги про можливість застосування до спірних правовідносин положень статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», а також посилання на строк виконання основного зобов'язання. 
Оскільки вимоги про виселення є похідними від вирішення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, доводи касаційної скарги про  неправильне застосування норм статей 109, 132-2 ЖК УРСР колегія суддів відхиляє.
Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Львівської області від 27 лютого 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | Н. О. Антоненко
| В. І. Журавель
| В. М. Коротун
| В. П. Курило