Постанова
Іменем України
 
04 липня 2018 року
місто Київ
 
справа № 161/12446/15-ц
провадження № 61-14457св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.
учасники справи:
позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідач - ОСОБА_3,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2017 року у складі судді Крупінської С. С. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 18 липня 2017 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» 
(далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, просило в рахунок сплати заборгованості в сумі 475 383, 18 грн за кредитним договором від 18 вересня 2008 року № 0201/0908/74-132 звернути стягнення на предмет іпотеки, квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк».
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 18 вересня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 0201/0908/74-132, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала грошові кошти в розмірі 25 000, 00 дол. США під 11, 9 % річних строком до 18 вересня 2033 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 18 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого банку передано в іпотеку нерухоме майно, квартиру№ АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності. Оскільки позичальник свої зобов'язання за договором належним чином не виконала, у неї утворилась заборгованість перед банком, що в загальній сумі становить 475 383, 18 грн.
ПАТ «Сведбанк» 25 травня 2012 року передало право вимоги за кредитними договорами ПАТ «Дельта Банк» відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі й за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_3, а тому ПАТ «Дельта Банк» набуло усіх прав та підстав для стягнення заборгованості з ОСОБА_3
Як на правові підстави позову банк посилався на статті 512-519, 526, 530, 536, 575, 589, 610, 612, 629, 1046-1050, 1054, 1056-1 ЦК України, статті 35, 41, главу V Закону України «Про іпотеку».
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, оскільки задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом звернення стягнення на предмет іпотеки, що полягає у реєстрації іпотекодержателем права власності на нерухоме майно на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 18 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції у цій справі, зазначивши, що банк що не позбавлений права звернути стягнення на майно в разі неможливості звернення стягнення на майно на підставі договору в позасудовому порядку, в тому числі і на підставі судового рішення про стягнення заборгованості. Апеляційний суд не встановив підстав відступити від правових позицій, викладених у висновках Верховного Суду України щодо застосування норм матеріального права, передбачених у статтях 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку».
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просило скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 18 липня 2017 року, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог банку, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права.
Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суди першої та апеляційної інстанції не надали належної оцінки доказам, зібраним у справі, та неправильно витлумачили правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1625цс16. Суди мали відступити від правових висновків Верховного Суду України з метою захисту порушених прав ПАТ «Дельта Банк».
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 просила оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення. Доводи касаційної скарги, на переконання відповідача, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом захисту, який не може бути застосований у судовому порядку за рішенням суду, та є таким, що суперечить умовам договору іпотеки, статті 37 Закону України «Про іпотеку», а також правовим висновкам Верховного Суду України.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження та ухвалою від 06 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 20 березня 2018 року.
Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 18 серпня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 0201/0908/74-132, відповідно до умов якого позичальник отримала грошові кошти у розмірі 25 000, 00 дол. США під 11, 9 % річних строком до 18 вересня 2033 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 18 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого банку передано в іпотеку нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.
Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло право вимоги за кредитними договорами, у тому числі за договором про надання споживчого кредиту, укладеного з ОСОБА_3
Судами також встановлено, що внаслідок невиконання зобов'язань за кредитним договором у відповідача виникла заборгованість, яка станом на 28 липня 2015 року становила 475 383, 18 грн.
У пункті 11 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково. Згідно з пунктом 12 цього ж договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: 1)за рішенням суду; 2) у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; 3) згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з вимогами підпунктів 12.3.1. та 12.3.2. цього ж пункту договору. Відповідно до підпункту 12.3.1. іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому у статті 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття рішення іпотекодержателя про обрання способу звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно з умовами договору, на підставі висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності.
В оцінці доводів касаційної скарги, законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень Верховний Суд керується положеннями ЦК України, Закону України «Про іпотеку», іпотечного договору.
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених у статті 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання, а також порядок застосування кожного визначеного способу захисту (судовий або позасудовий).
У пункті 12.3. договору іпотеки його сторони домовилися про те, що згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, викладеному у підпункті 12.3.1. цього пункту договору, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому у статті 37 Закону України «Про іпотеку».
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Сторони, уклавши іпотечний договір, узгодили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового порядку врегулювання спору, і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, що спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.
У статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду.
Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.
Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення цієї сторони та вчинення певних дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.
При цьому позивач не позбавлений можливості відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
У статті 392 ЦК України передбачено, що визнання права власності за рішенням суду не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Під час розгляду справи Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. При цьому необхідно врахувати, що у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.
Таким чином, враховуючи, що фактичні обставини справи, посилання та доводи заявника у цій справі є аналогічними до обставин у справі № 760/14438/15-ц, Верховний Суд не встановив підстав для відступлення від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у згаданій постанові Великої Палати Верховного Суду.
Зважаючи на наведене, висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності є позасудовим порядком захисту прав кредитора, є правильним та обґрунтованим.
Доводи касаційної скарги необхідності відступити від правових висновків Верховного Суду України від 14 вересня 2016року у справі № 6-1219цс16 та від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1625цс16 підлягають відхиленню Верховним Судом, зважаючи на згаданий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який застосовується за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.
У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 18 липня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                          В. А. Стрільчук
 
Судді                                                                                                            В. О. Кузнєцов
 
                                                                                                                      С. О. Погрібний
 
                                                                                                                      О. В. Ступак
 
                                                                                                                      Г. І. Усик