Постанова
Іменем України
 
13 червня 2018 року
м. Київ
справа № 569/16575/17
провадження № 61-12723св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І.М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., 
Пророка В. В.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_4, боржник - ОСОБА_5,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2017 року у складі судді Куцоконя Ю. П. та постанову апеляційного суду Рівненської області від 23 січня 2018 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., 
Шимків С. С., Ковальчук Н. М.,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.
Заява мотивована тим, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, в якій з 06 серпня 
2009 рокузареєстрованабез його згоди ОСОБА_5
Посилаючись на те, що ОСОБА_5 відмовляється оплачувати житлово-комунальні послуги, хоча ними і користується, ОСОБА_4 просив суд видати судовий наказ про стягнення з боржника суми заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 16 950,92 грн.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2017 року у прийнятті заяви ОСОБА_4 про видачу судового наказу відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вимоги про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг не підлягають розгляду у порядку наказного провадження, а можуть бути розглянуті у порядку позовного провадження, оскільки із заявлених вимог вбачається спір про право.
Постановою апеляційного суду Рівненської області від 23 січня 2018 року ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2017 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що правовідносини, які виникли між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не містять договірних підстав, а існують із вимог закону, пов'язаних з користуванням житлово-комунальними послугами, що свідчить про спір, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у прийнятті заяви про видачу судового наказу на підставі пункту 2 частини третьої статті 100 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення із заявою).
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і прийняти нову постанову про задоволення заяви, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди невірно оцінили надані докази, судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, тому підлягають скасуванню.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків судів не спростовують.
Установлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, в якій з 06 серпня 
2009 року зареєстрованабез його згоди ОСОБА_5 Остання користується житлово-комунальними послугами, не оплачує їх, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 16 950,92 грн.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 100 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення із заявою), суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу, якщо із заяви і поданих додатків вбачається спір про право.
При наявності спору про право, яке є підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви. Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб'єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб'єктивного права у заявника або документів, що підтверджують виникнення права вимоги. Разом з тим, лише той факт, що договірні зобов'язання не виконуються, без обґрунтування причин, не вважається наявністю спору про право.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 96 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення із заявою), якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні, телекомунікаційні послуги, послуги телебачення та радіомовлення, судовий наказ може бути видано за наявності відповідних договорів про надання таких послуг, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне надання та отримання таких послуг. Крім того, заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги.
Відмовляючи у прийнятті заяви ОСОБА_4 про видачу судового наказу, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які виникли між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, не є договірними. ОСОБА_5 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1, наймачем вказаної квартири є заявник - ОСОБА_4 Підставою для звернення із заявою про видачу судового наказу є вимога ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_5 частини заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, нарахованих згідно з особовим рахунком, відкритим на його ім'я. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновкупро існування спору про право, вирішення якого підлягає в порядку позовного провадження. Отже, місцевий суд обґрунтовано відмовив у прийнятті заяви ОСОБА_4 про видачу судового наказу на підставі пункту 2 
частини третьої статті 100 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення із заявою). Враховуючи вказане, апеляційний суд правомірно залишив ухвалу суду першої інстанції без змін.
Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 23 січня 2018 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк