Постанова
Іменем України
 
08 серпня 2018 року
м. Київ
 
справа № 523/19818/14-ц
 
провадження № 61-3527св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.,  Штелик С. П. (суддя-доповідач)
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - відкрите акціонерне товариство «АТП-15142», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «АТП-15142»,
третя особа - ОСОБА_2,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «АТП-15142» на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 липня 2015 року у складі судді Сувертак І. В., додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси                   від 16 листопада 2015 року у складі судді Сувертак І. В., ухвали апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року у складі суддів: Черевка П. М.,                     Сватаненка В. І., Суворова В. О.,
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відкритого акціонерного товариства  «АТП-15142», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «АТП-15142» (далі - ПАТ «АТП-15142»), про відшкодування шкоди.
 
Зазначала, що 26 жовтня 1995 року водій автобуса «ЛІАЗ 677», належного на праві власності ВАТ «АТП-15142» - ОСОБА_2,  який перебував у трудових правовідносинах із зазначеним підприємством, не вжив заходів зменшення швидкості до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого наїхав на автомобіль «Москвич 2140», реєстраційний номер НОМЕР_1, який зареєстрований за ОСОБА_3, та належав йому разом із дружиною ОСОБА_1 В на праві спільної власності. Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2004 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого частиною другою статті 215 КК України із призначенням покарання у вигляді двох років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
 
Внаслідок ДТП їй завдано тяжкі тілесні ушкодження. Згідно висновку судмедекспертизи № 60/3068 від 20 лютого 1997 року вона втратила загальну працездатність на 45 %, зір на 35 %, всього працездатність втрачена на 80 %, крім цього був пошкоджений автомобіль «Москвич 2140».
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 лютого 2011 року залишено без змін рішення Суворовського районного суду м. Одеси                            від 20 вересня 2010 року у частині стягнення із ВАТ «АТП-15142» на її користь завданої внаслідок ДТП майнової шкоди у розмірі 23 443 грн 44 коп., стягнуто із ВАТ «АТП-15142» на її користь витрати на придбання ліків у розмірі                   95 799 грн 03 коп. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 40 тис. грн.
 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2013 року стягнуто з ВАТ «АТП-15142» на її користь суму витрат на придбання ліків у розмірі 33 736 грн, вартість санаторно-курортного лікування у розмірі                 2 334 грн 76 коп., заборгованість за додаткове (посилене) харчування на період з жовтня 2008 по листопад 2012 року у розмірі 117 292 грн, а всього стягнуто суму у розмірі 154 826 грн 76 коп.; стягнуто з ВАТ «АТП-15142» на її користь щомісячно та довічно витрати за додаткове (посилене) харчування у розмірі 2 393 грн 78 коп. Посилаючись на те, що судові рішення відповідачем не виконано, просила стягнути із відповідача відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, із нарахуванням інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України. 

Крім того, вона у 2012 році заявляла вимогу про стягнення на її користь заробітку, втраченого внаслідок втрати працездатності за період із квітня 1996 року по серпень 2012 року. Рішенням Суворовського районного суду                 м. Одеси від 25 лютого 2013 року у задоволенні  цієї вимоги їй безпідставно відмовлено. 
 
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила стягнути із відповідача заборгованість із виплати середнього заробітку із 1996 року по липень                  2015 року з урахуванням індексації та 3 % річних у розмірі 157 918 грн 46 коп.; заборгованість із оплати додаткового харчування з листопада 2012 року по липень 2015 року з урахуванням індексації та 3 % річних у розмірі 147 519 грн; заборгованості із відшкодування витрат, пов'язаних з придбанням ліків в період з 2013 року по липень 2015 року у розмірі 39 270 грн 44 коп.; збільшити суму грошових коштів на додаткове (посилене) харчування з липня 2015 року (що вже стягнуто рішенням суду) із 2 393 грн 78 коп. до 6 059 грн.
 
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 липня            2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто із ВАТ «АТП - 15142» на користь ОСОБА_1 344 707 грн 90 коп. у рахунок відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, яка складається із: заборгованості щодо виплати середнього мінімального заробітку з 1996 року по липень 2015 рік з урахуванням індексації та 3 % річних у розмірі 157 918 грн 46 коп., заборгованості з оплати додаткового харчування з листопада 2012 року по липень 2015 року з урахуванням індексації та 3 % річних у розмірі 147 519 грн, заборгованості із відшкодуванню витрат, пов'язаних з придбанням ліків в період з 2013 року по липень 2015 року у відповідності з рецептом лікарів, у розмірі 39 270 грн 44 коп. Збільшено суму грошових коштів, які стягуються з ВАТ «АТП-15142» на додаткове (посилене) харчування на користь  ОСОБА_1 та встановлено її на рівні 6 059 грн, починаючи з серпня 2015 року та довічно.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відмовляючи у стягненні втраченого внаслідок каліцтва заробітку суди в іншій справі виходили  із того, що договір, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є договором підряду, правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не можна вважати трудовими, а тому ВАТ «АТП-15142» не може нести відповідальність на підставі статті 455 ЦК Української PCP 1963 року. Разом з тим, відповідно до статті 441 ЦК Української PCP 1963 року організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків, а згідно статті 455 цього Кодексу в разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров'я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров'я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо). У зв'язку із підвищенням вартості життя позивач має право на збільшення суми грошових коштів на додаткове (посилене) харчування. Крім того, невиконання рішень судів про стягнення суми шкоди є підставою стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за статтею 625 ЦК України. 
 
Додатковим  рішенням Суворовського районного суду м. Одеси                                    від   16 листопада 2015 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ВАТ «АТП - 15142» на користь ОСОБА_1 80 % мінімальної заробітної плати починаючи з липня 2015 року та довічно.
 
Додаткове рішення суду мотивовано тим, що заявлена вимога про стягнення 80 % мінімальної заробітної плати починаючи з липня 2015 року та довічно розглянута не була, є обґрунтованою на підставі статей  441, 455 ЦК Української PCP 1963 року, частин другої, третьої статті 1195 ЦК України. 
 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «АТП - 15142» відхилено, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси  від 30 липня 2015 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач має право на відшкодування заробітку, втраченого у разі ушкодження здоров'я, на підставі статей  441, 455 ЦК Української PCP 1963 року, частин другої, третьої статті 1195 ЦК України, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин щодо ушкодження здоров'я, які мають триваючий характер та продовжили свою дію після набрання чинності ЦК України 2004 року. У зв'язку із підвищенням вартості життя позивач має право на збільшення суми грошових коштів на додаткове (посилене) харчування. Крім того, невиконання рішень судів про стягнення суми шкоди є підставою стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за статтею 625 ЦК України. 
 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «АТП - 15142» відхилено, додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2015 року залишено без змін. 
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що   ОСОБА_1 дійсно ставила питання про стягнення з ВАТ «АТП-15142» на її користь 80 % мінімальної заробітної плати. Розмір відшкодування у разі каліцтва фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, слід визначати у відсотках, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, яка встановлюється Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності, що судом першої інстанції правильно враховано. 
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «АТП - 15142», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 липня 2015 року, додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 вересня 2016 року та передати справу на новий розгляд. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано до спірних правовідносин норми ЦК України 2004 року; спірні правовідносини є деліктними, а тому до них не застосовуються положення статті 625 ЦК України. Крім того, рішення апеляційного суду Одеської області від 22 лютого 2011 року та рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2013 року виконано у повному обсязі. На момент завдання шкоди позивач працювала не за трудовим договором, а договором підряду, та досягла пенсійного віку, а тому в неї не виникло право на відшкодування  заробітку у зв'язку з каліцтвом. ОСОБА_1 втратила 33 % працездатності, а не                  80 %, як зазначено у позові. Крім того, присудження виплат відшкодування шкоди у зв'язку з втратою працездатності має проводитися у межах трьох років до дня звернення із позовом. Неповно досліджено судами й підстави для збільшення суми грошових коштів на додаткове (посилене) харчування ОСОБА_1 
 
У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що заробіток, який підлягає відшкодування у зв'язку з втратою працездатності, не обмежується характером виконуваної роботи - за трудовим договором чи цивільно-правовим. Суми відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, підлягають індексації. Крім того, між нею та відповідачем виникло грошове зобов'язання, у зв'язку із простроченням якого до відповідача має бути застосована відповідальність за статтею 625 ЦК України. Норми ЦК України 2004 року підлягають застосуванню до спірних правовідносин щодо ушкодження здоров'я, які мають триваючий характер та продовжили свою дію після набрання чинності ЦК України 2004 року. Зобов'язання за судовим рішеннями виконано відповідачем тільки у 2015 та 2016 роках, а тому заявлений позов підлягає задоволенню. Втрата нею працездатності на 80 % встановлена висновком судово-медичної експертизи від 20 лютого 1997 року. Підстави для збільшення суми грошових коштів на відшкодування витрат на додаткове (посилене) харчування нею доведено сукупністю належних та достатніх доказів. 
 
24 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Суди установили, що 26 жовтня 1995 року о 17:00 год. водій автобуса «ЛІАЗ 677», реєстраційний номер НОМЕР_2, що належав на праві власності                        ВАТ «АТП- 15142», ОСОБА_2, який перебував у трудових правовідносинах із зазначеним підприємством, порушивши пункт                            12.3. Правил дорожнього руху, рухаючись по вул. Старомиколаївській у                       м. Одесі, не вжив заходів зменшення швидкості, внаслідок чого наїхав на автомобіль «Москвич 2140», реєстраційний номер НОМЕР_1, який зареєстрований за ОСОБА_3, та належав останньому разом із дружиною ОСОБА_1 на праві спільної власності.
 
Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2004 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого частиною другою статті 215 КК України, йому призначено покарання у вигляді двох років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. 
 
Внаслідок ДТП ОСОБА_1 завдано тяжкі тілесні ушкодження та згідно висновку судмедекспертизи № 60/3068 від 20 лютого1997 року вона втратила загальну працездатність на 45 %, зір на 35 %, окрім цього був пошкоджений автомобіль «Москвич 2140».
 
Стаття 5 ЦК України встановлює загальні правила дії актів цивільного законодавства у часі.
 
Відповідно до вимог частини третьої статті 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
 
Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
 
Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, виникає у зв'язку з настанням певних подій: каліцтва, ушкодження здоров'я або смерті фізичної особи.
 
Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК Украйни, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
 
Враховуючи те, що ушкодження здоров'я ОСОБА_1 мало місце                     26 жовтня 1995 року, тобто до набрання чинності ЦК України 
2003 року, питання про відшкодування втраченого внаслідок каліцтва заробітку має вирішуватися за ЦК Української PCP 1963 року. 
 
Відповідно до статті 441 ЦК Української PCP 1963 року організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків.
 
Згідно статті 455 цього Кодексу в разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров'я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров'я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо).
 
Підставою відшкодування заробітку за статтею 455 ЦК Української PCP                1963 року є ушкодження здоров'я, яке спричинило втрату або зниження здатності потерпілого до праці. 
 
Суди встановили, що на момент завдання шкоди ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, досягла пенсійного віку, тобто була непрацездатною. Доказів продовження нею праці за трудовим договором після досягнення пенсійного віку, яку вона не могла виконувати внаслідок ушкодження здоров'я, матеріали справи не містять. 
 
З урахуванням викладеного висновки судів про стягнення на користь  ОСОБА_1 заробітку у розмірі мінімальної заробітної плати за період із вересня 2012 року по липень 2015 року та з липня 2015 року - довічно, не узгоджуються із правильним застосуванням статті 455 ЦК Української PCP 1963 року, а тому в цій частині судові рішення підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у позові. 
 
Що стосується вимог про стягнення заробітку за період із квітня 1996 року по серпень 2012 року, у цій частині позову провадження у справі необхідно закрити з огляду на таке. 
 
За пунктом 2 частини першої  статті 205 ЦПК України, якщо є таке, що набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі. 
 
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору,  тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимоги та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
 
ОСОБА_1 заявляла вимоги про відшкодування заробітку, втраченого внаслідок ушкодження здоров'я після ДТП, за період із жовтня 1995 року по березень 1996 року та із квітня 1996 року по серпень 2012 року. Розгляд вказаних вимог завершено ухваленням рішень Суворовського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2010 року та від 25 лютого 2013 року відмовою у їх задоволенні. При цьому суд виходив із того, що договір, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є договором підряду, правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не можна вважати трудовими, а тому ВАТ «АТП-15142» не може нести відповідальність на підставі статті 455 ЦК Української PCP 1963 року.
 
Таким чином, у цій справі суди розглянули тотожні позовні вимоги, фактично скасувавши дію судових рішень у попередній справах, які набрали законної сили. 
 
Колегія суддів погоджується із висновками судів про застосування положень статті 625 ЦК України до спірних правовідносин та відхиляє доводи касаційної скарги у цій частині з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
 
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
 
Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.
 
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.
 
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
 
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.
 
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду № 14-16цс18. 
 
Із нарахуванням сум за статтею 625 ЦК України позивачем заявлено дві вимоги: про стягнення заборгованості із виплати середнього заробітку із        1996 року по липень 2015 року, у задоволенні якої за цим рішенням відмовлено; та про стягнення заборгованості із оплати додаткового харчування з листопада 2012 року по липень 2015 року у розмірі 147 519 грн.
 
Встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси                            від 25 лютого 2013 року, яке набрало законної сили 21 травня 2013 року,  стягнуто з ВАТ «АТП-15142» на користь ОСОБА_1 заборгованість за додаткове (посилене) харчування на період з жовтня 2008 року по листопад 2012 року у розмірі 117 292 грн. Виконано вказане рішення суду 13 серпня 2015 року. 
 
Таким чином, 3 % річних та інфляційні нарахування на суму 117 292 грн підлягають виплаті ОСОБА_1 за період невиконання рішення суду із 21 травня 2013 року по 13 серпня 2015 року.
 
Разом з тим, суди визнали позов у цій частині обґрунтованим у повному обсязі та стягнули із ВАТ «АТП - 15142» на користь ОСОБА_1  заборгованість з оплати додаткового харчування з листопада 2012 року по липень 2015 року з урахуванням індексації та 3 % річних у розмірі 147 519 грн без дослідження на предмет відповідності вимогам закону розрахунку позивача, зокрема щодо періоду нарахувань та повторного включення суми  117 292 грн до стягнення. 
 
Колегія суддів погоджується із висновками судів щодо збільшення суми грошових коштів, які стягуються з ВАТ «АТП-15142» на додаткове (посилене) харчування на користь  ОСОБА_1, із 2 393 грн 78 коп. до  6 059 грн. 
 
У цій частині спірні правовідносини (підвищення вартості життя) виникли після набрання чинності ЦК України, а тому вирішуються на підставі положень статті 1208 ЦК України. 
 
Відповідно до статті 1208 ЦК України, за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду. 
 
За заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду.
 
Кошти на відшкодування витрат на додаткове (посилене) харчування  ОСОБА_1 призначалися судом без прив'язки до розміру мінімальної заробітної плати, а тому розмір такого щомісячного відшкодування не підлягає збільшенню у зв'язку із збільшенням розміру мінімальної заробітної плати.
 
Вимога позивача у цій частині є обґрунтованою за частиною першою  статті 1208 ЦК України, на підставі якої суди при збільшенні суми грошових коштів, які стягуються з ВАТ «АТП-15142» на додаткове (посилене) харчування на користь ОСОБА_1, врахували складений лікарем та затверджений судово-медичною експертизою раціон ОСОБА_1, інформацію органів державної статистики про середні ціни на продукти харчування в торговельній мережі Одеської області, довідки ТОВ «Таврія-В», ТОВ «Фоззі - Південь Україна».
 
У цій частині справу судами вирішено із правильним застосуванням статті 1208 ЦК України, доводи касаційної скарги висновки судів у цій частині не спростовують. 
 
Витрати на придбання ліків в період з 2013 року по липень 2015 року у відповідності з рецептом лікарів у розмірі 39 270 грн 44 коп. відшкодовано за рішенням судів на підставі копій квитанцій на придбання ліків та копій призначень та рецептів, нова оцінка яких виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України. 
 
Таким чином, у частині вирішення позову про збільшення суми на відшкодування витрат на додаткове (посилене) харчування та придбання ліків судові рішення залишаються без змін на підставі статті 410 ЦПК України, а в частині стягнення сум за статтею 625 ЦК України на суму 117 292 грн за період невиконання рішення суду із 21 травня 2013 року по 13 серпня                     2015 року - підлягають скасуванню із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції за статтею 411 ЦПК України. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 410, 411, 412,                         416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати 

Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «АТП-15142» задовольнити частково.
 
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 липня                    2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 вересня                  2016 року (після перегляду заочного рішення) скасувати в частині стягнення із відкритого акціонерного товариства «АТП - 15142» на користь  ОСОБА_1 заборгованості щодо виплати середнього мінімального заробітку з 1996 року по липень 2015 рік з урахуванням індексації та 3 % річних у розмірі 157 918 грн 46 коп., заборгованості з оплати додаткового харчування з листопада 2012 року по липень 2015 року з урахуванням індексації та 3 % річних у розмірі 147 519 грн.
 
Додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 вересня                    2016 року (після перегляду додаткового рішення) скасувати. 
 
Відмовити у  задоволенні позову ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства  «АТП-15142», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «АТП-15142», про стягнення заборгованості щодо виплати середнього мінімального заробітку за період із вересня 2012 року по липень 2015 року та з липня 2015 року - довічноз урахуванням індексації та         3 % річних. 
 
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства  «АТП-15142», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «АТП-15142», про стягнення заборгованості щодо виплати середнього мінімального заробітку за період із квітня 1996 року по серпень 2012 рокуз урахуванням індексації та 3 % річних закрити. 
 
У частині вирішення позову ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства  «АТП-15142», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «АТП-15142», про стягнення заборгованості з оплати додаткового харчування з листопада 2012 року по липень 2015 року з урахуванням індексації та 3 % річних у розмірі 147 519 грн справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 липня                    2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 вересня                  2016 року (після перегляду заочного рішення) у частині стягнення із відкритого акціонерного товариства «АТП - 15142» на користь ОСОБА_1 заборгованості із відшкодування витрат, пов'язаних з придбанням ліків в період з 2013 року по липень 2015 року, у розмірі                               39 270 грн 44 коп.та збільшення суми грошових коштів  на додаткове (посилене) харчування до 6 059 грн, починаючи з серпня 2015 року та довічно, залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

 
Головуючий                                                          В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                      С. Ю. Мартєв
 
                                                                             В. В. Пророк
 
                                                                             І.М. Фаловська 
 
                                                                               С. П. Штелик