Постанова
Іменем України
 
17 травня  2018 року
м. Київ
 
справа № 755/17219/15-ц
 
провадження № 61-15775св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: Міністерство внутрішніх справ України, Луганський державний університет внутрішніх справ імені Е. О. Дідоренка,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року, у складі судді Ластовки Н. Д., ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва 
від 4 грудня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року, у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., 
Шкоріної О. І., та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 
2016 року, 
ВСТАНОВИВ :
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е. О. Дідоренка (далі - ЛДУВС ім. Е. О. Дідоренка) про стягнення коштів. 
 
Позовна заява мотивована тим, що з 01 вересня 2004 року ОСОБА_4 перебувала у трудових відносинах за контрактом з ЛДУВС ім. Е. О. Дідоренка, займаючи посаду викладача. 7 листопада 2012 року її було звільнено з займаної посади на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України - у зв'язку із закінченням строку контракту. З 8 листопада 2012 року їй була призначена наукова пенсія по інвалідності. Позивач вважає, що вона має право на отримання грошової допомоги в розмірі шести місячних посадових окладів, що передбачена статтею 24 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», у виплаті якої відповідачами їй було незаконно відмовлено. У зв'язку з цим вона звернулась до суду з позовом, в якому, із урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути на її користь 23 077, 69 грн. 
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Законом України «Про наукову та науково-технічну діяльність», в редакції, чинній на момент звільнення (далі - Закон № 1977-XII), на положення якого посилається позивач, як на підставу для виплати їй грошової допомоги, закріплено обов'язок підприємства сплачувати грошову допомогу працівникові, який виходить на наукову пенсію. Натомість позивача було звільнено за закінченням строку контракту, що не вказує на наявність допущених порушень зі сторони ЛДУВС ім. Е. О. Дідоренка при звільненні 
ОСОБА_4
 
Позивач звернулась до місцевого суду із заявою про роз'яснення даного судового рішення. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року, в задоволенні вказаної заяви відмовлено.
 
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що обставини справи місцевим судом встановлені повно, юридична природа спірних правовідносин та закон, який їх регулює, визначено правильно. Висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для виплати позивачу грошової допомоги, передбаченої статтею 24 Закону № 1977-XII. 
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій, ухвалених по суті позовних вимог, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права 
 
У касаційній скарзі заявник посилається на необґрунтованість висновку місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про відмову у задоволенні позовних вимог та стягненні грошової суми, передбаченої положенням статті 24 Закону № 1977-XII. Обґрунтовуючи наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, ОСОБА_4 вказує, що для отримання нею зазначеної грошової допомоги не впливає підстава припинення трудових правовідносин між нею та ЛДУВС ім. Е. О. Дідоренка.
 
Касаційна скарга також містить посилання на ту обставину, що апеляційним судом не розглянуто уточнену позовну заяву, яку було додано до апеляційної скарги, а також на те, що розгляд справи апеляційним судом відбувся за відсутності позивача, у зв'язку із чим остання була позбавлена можливості реалізації її процесуальних прав у суді. 
 
У відзиві на касаційну скаргу Міністерство внутрішніх справ України вказує на обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позову. У зв'язку із цим просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
ЛДУВС ім. Е. О. Дідоренка у відзиві на касаційну скаргу висловлює свою незгоду із доводами, викладеними у касаційній скарзі, оскільки оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, прийняті на підставі повного та всебічного дослідження матеріалів справи, із наданням оцінки поданим сторонами доказам. На підставі викладеного просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
 
У квітні 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Частиною дев'ятнадцятою статті 24 Закону № 1977-XII встановлено, що при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника відповідно до цього Закону науковому (науково-педагогічному) працівнику видається грошова допомога в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат за наявності стажу роботи на посадах, зазначених у Переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до цієї статті, затвердженому Кабінетом Міністрів України (далі - Перелік), не менше: для чоловіків - 12,5 року; для жінок -10 років.
 
Виходячи з аналізу наведеного законодавчого положення, поряд із умовою наявності необхідного стажу роботи на посаді наукового працівника, визначальним також є вихід на пенсію з посади наукового працівника, а отже - досягнення таким працівником пенсійного віку. 
 
Судом установлено, що ОСОБА_4 працювала на посаді викладача кафедри цивільного та трудового права загальноуніверситетських кафедр ЛДУВС ім. Е. О. Дідоренка на 2011-2012 навчальний рік за контрактом. 16 серпня 2012 року позивачу призначено пенсію по інвалідності 2 групи від загального захворювання за наданими документами, як працюючому. 7 листопада 2012 року ОСОБА_4 звільнено із займаної посади за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
 
Виходячи із наведеного, підставою припинення трудового договору між ОСОБА_4 та ЛДУВС ім. Е. О. Дідоренка є закінчення строку контракту, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці, копія якої наявна у матеріалах справи.
 
Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вірно виходив із того, що у позивача відсутнє право на отримання грошової допомоги, передбаченої частиною дев'ятнадцятою статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» у зв'язку із відсутністю передбачених законом умов щодо її нарахування.
 
Посилання заявника на незаконність її звільнення колегією суддів до уваги не приймається, оскільки вказане не є предметом позовних вимог, з якими ОСОБА_4 зверталась до суду першої інстанції.
 
Залишення поза увагою судом апеляційної інстанції пред'явленої позивачем, разом із апеляційною скаргою, нової позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди, не вплинуло на встановлення судом фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому не може бути підставою для скасування судового рішення.
 
Стосовно доводів касаційної скарги щодо розгляду апеляційним судом справи без участі позивача, колегія суддів зазначає таке.
 
Положеннями частин першої та другої статті 305 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом), встановлено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
 
Із матеріалів справи вбачається, що позивачем неодноразово направлялись заяви із проханням не розглядати справи за її відсутності (т. II, а. с. 59, 91), що вказують на її обізнаність із датою та часом розгляду справи. Водночас, доказів на підтвердження наявності підстав для відкладення розгляду справи позивачем надано не було. Наведене позбавило можливості апеляційний суд встановити поважність причин неявки у судове засідання учасника справи та не вказує на порушення судом норм процесуального права у зв'язку із розглядом справи за її відсутності. 
 
Враховуючи те, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 324 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення із касаційною скаргою) ухвала про відмову в роз'ясненні судового рішення касаційному оскарженню не підлягає, касаційне провадження в частині оскарження ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 4 грудня 2015 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року підлягає закриттю як помилково відкрите.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 в частині скасування рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2016 року залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2016 року залишити без змін.
 
Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 в частині скасування ухвали Дніпровського районного суду 
м. Києва від 4 грудня 2015 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року закрити.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                В. С. Висоцька
 
В.В. Пророк
 
І.М. Фаловська