Постанова  
Іменем  України
 
07 червня 2018 року
м. Київ
 
справа № 161/11986/17-ц
 
провадження № 61-11865св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - Луцький базовий медичний коледж,
представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом Луцького базового медичного коледжу до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення з гуртожитку, стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послугза касаційною скаргою ОСОБА_6на постанову Апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А.,              Здрилюк О. І., Карпук А. К., від 10 січня 2018 року 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2017 року Луцький базовий медичний коледж звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення з гуртожитку, стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг.
 
Позовна заява мотивована тим, що частина будівлі (7-9 поверхи правого блоку) по АДРЕСА_1 має статус гуртожитку і знаходиться на балансі Луцького базового медичного коледжу. Гуртожиток призначений для проживання студентів коледжу, лікарів-інтернів факультету післядипломної освіти Львівського національного медичного університету ім. Данила Галицького та слухачів відділення післядипломної освіти молодших та фармацевтичних спеціалістів Луцького базового медичного коледжу. 
ОСОБА_6 була поселена у гуртожиток разом із сестрою - ОСОБА_7, на прохання заступника головного лікаря з лікувальної роботи Волинського обласного дитячого територіального медичного об'єднання, де ОСОБА_6 проходила інтернатуру. Відповідачі є внутрішньо переміщеними особами з Автономної Республіки Крим. 
Згідно з ордером на житлову площу в студентському гуртожитку Луцького базового медичного коледжу від 02 липня 2014 року № 63, за договором на проживання у гуртожитку від 02 липня 2014 року № 60 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 надано дозвіл на проживання у студентському гуртожитку (кімната НОМЕР_1) до 30 червня 2015 року з умовою здійснення оплати за комунальні послуги. Після закінчення терміну дії ордеру ОСОБА_6 з гуртожитку не виселилась і продовжує безпідставно проживати в ньому по даний час. За період проживання у гуртожитку ОСОБА_6 жодної оплати за комунальні послуги не здійснила. До адміністрації коледжу з питання продовження терміну проживання у гуртожитку ОСОБА_6 не зверталася, на вимогу коменданта погасити заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг не реагує, не дає змоги технічним працівникам здійснити заміну вікна у кімнаті, неодноразово створювала конфлікті ситуації при спробі працівників соціальних служб, коменданта гуртожитку та дільничного інспектора вивчити побутові умови проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 На адресу ОСОБА_6 неодноразово надсилалися листи з попередженням про виселення з гуртожитку у місячній строк та про необхідність погасити заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг. Проте ОСОБА_6 від отримання таких листів ухиляється. 
Ураховуючи викладене,Луцький базовий медичний коледж, уточнивши позовні вимоги, просив суд: виселити ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення; стягнути на його користь з ОСОБА_6 9 315,89 грн, з ОСОБА_7 7 920,96 грн заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг. 
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у складі судді Рудської С. М. від 22 листопада 2017 року позов Луцького базового медичного коледжузадоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Луцького базового медичного коледжу заборгованість за проживання у гуртожитку у розмірі 9 315,89 грн.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь Луцького базового медичного коледжу заборгованість за проживання у гуртожитку у розмірі 7 920,96 грн.
У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Частково задовольняючи позов Луцького базового медичного коледжу, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі визнали позов в частині стягнення заборгованості за проживання у гуртожитку.
Щодо виселення відповідачів, то ОСОБА_6 та її сестра - ОСОБА_7, є тимчасово переміщеними особами з окупованої території, а саме з Автономної Республіки Крим, томуу позивача немає правових підстав виселяти їх з гуртожитку, оскільки вони потребують особливого піклування зі сторони держави.
 
Постановою Апеляційного суду Волинської області від 10 січня 2018 року апеляційну скаргу Луцького базового медичного коледжу задоволено.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2017 року в частині відмови в задоволені позовних вимог та розподілу судових витрат скасовано.
ВиселеноОСОБА_6, ОСОБА_7 з кімнати НОМЕР_1 студентського гуртожитку Луцького базового медичного коледжу по АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог про виселення та задовольняючи їх, виходив із того, що  відповідачам було надано право проживання у гуртожитку не як переміщеним особам з окупованої території України, а у зв'язку з проходженням ОСОБА_6 інтернатури у Волинському обласному дитячому територіальному об'єднанні. При цьому поселення відповідачів у спірну кімнату гуртожитку мало тимчасовий характер, що стверджується як ордером, так і договором на проживання у студентському гуртожитку.
У лютому 2018 року ОСОБА_6 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що вона та ОСОБА_7 є тимчасово переміщеними особами з Автономної Республіки Крим, іншого житла на території України не мають.
При цьому апеляційний суд не врахував, що на час вселення до гуртожитку вона займала посаду лікаря-інтерна Волинського обласного дитячого територіального медичного об'єднання, після чого направлена у розпорядження генерального директора Волинського обласного територіального медичного об'єднання для роботи на посаді лікаря-педіатра, яку обіймає і на час розгляду справи судом.  
 
ОСОБА_7 судові рішення не оскаржила.
 
26 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
У травні 2018 року Луцький базовий медичний коледж подав до Верховного Суду заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, апеляційний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
  
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Частиною першою статті 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. 
Відповідно до частини першої статті 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.
Згідно зі статтею 129 ЖК УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний орден, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
 
Судом установлено, що що відповідачі вселені в кімнату НОМЕР_1 до студентського гуртожитку Луцького базового медичного коледжу на підстав ордеру від 02 липня 2014 року № 63, виданого на підставі рішення адміністрації коледжу та з терміном проживання з 02 липня 2014 року до             30 червня 2015 року (а.с. 6).
Спірне житлове приміщення надано відповідачам у зв'язку з проходженням ОСОБА_6 інтернатури у Волинському обласному територіальному медичному об'єднанні. 
Також 02 липня 2014 року між Луцьким медичним коледжем та                 ОСОБА_6, як інтерном, ОСОБА_7, як рідною сестрою                  ОСОБА_6, укладено договір № 60 на проживання у студентському гуртожитку Луцького медичного коледжу до 30 червня 2015 року. (а.с. 5).
 
За змістом частини першої статті 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
 
Відповідно до частини першої статті 132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.
 
Таким чином, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України  повно та всебічно з'ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про виселення відповідачів з гуртожитку, оскільки термін дії ордера, на підставі якого відповідачі були вселені в кімнату НОМЕР_1 гуртожитку, закінчився 30 червня 2015 року, інтернатура ОСОБА_6 закінчилась 01 липня 2015 року, у добровільному порядку відповідачі не звільнили приміщення.
 
Доводи касаційної скарги щодо незаконного виселення з гуртожитку не заслуговують на увагу, оскільки відповідачі, як тимчасово переміщені особи з окупованої території, Автономної Республіки Крим, мають право на звернення з відповідною заявою про надання житла у передбачений законом спосіб та порядок, а надане житло стосувалось інших правовідносин і вселені були з інших підстав, у зв'язку з чим посилання на Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» безпідставне. 
 
Отже, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Волинської області від 10 січня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько 
Ю. В. Черняк