ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/6813/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Ткаченко Н.Г. (головуючого), Білоуса В.В., Жукова С.В.,

за участю секретаря судового засідання Гаращенко Т.М.

за участю представників: 
Генеральної прокуратури України - Волошенюк О.Г. 
Міністерства оборони України - Кривошея Д.А.
Публічного акціонерного товариства "АЙБОКС БАНК" - Макарчук Л.Л.
Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" - Григор'єва Н.В.

розглянувши матеріали касаційної скарги Міністерства оборони України
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2017
у справі №     910/6813/17
за позовом Заступника Генерального прокурора України - Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України
до Публічного акціонерного товариства "АЙБОКС БАНК"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ"
про стягнення 4 822 516, 35 грн., 

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017  Заступник Генерального прокурора України - Головного військового прокурора  (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "АЙБОКС БАНК" (далі  - відповідач),   про стягнення 4 822 516, 35 грн. банківської гарантії за неналежне виконання ТОВ "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" умов договору від 15.12.2016 № 286/1/16/35.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2017 (суддя Пінчук В.І.) залучено до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" (далі - третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.07.2017 (суддя Пінчук В.І.) позов задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ "АЙБОКС БАНК" на користь Міністерства оборони України  4 822 516, 35 грн. банківської гарантії. 

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2017 (колегія суддів у складі: Мартюк А.І. - головуючого, Алданова С.О., Зубець Л.П.) рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2017 скасовано та прийнято нове рішення про відмову у позові.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суд, Міністерство оборони України звернулось з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення господарського суду міста Києва. 

В обґрунтування своїх вимог заявник касаційної скарги посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, саме ст.ст. 238, 246 Цивільного кодексу України, Закону України "Про центральні органи виконавчої влади",  та вказує, що судом апеляційної інстанції необґрунтовано визнано, що письмова вимога № 286/8/166 від 12.01.2017 підписана не уповноваженою особою, саме Гулевичем В.В., оскільки довіреність йому видано виконуючим обов'язки Міністра оборони України, а тому зазначена вимога не  відповідає умовам банківських гарантій, а оскільки строк дії гарантії було встановлено до 01.02.2017, а з позовом прокурор звернувся у квітні  2017 року можна  вважати, що Міністерство оборони України не звернулось з вимогою про виплату гарантійного платежу у строк встановлений банківською гарантією, що є підставою для припинення банківської гарантії.

У своїх поясненнях, Прокурор підтримав доводи викладені у касаційній скарзі Міністерства оборони України та зазначив, що   висновки апеляційного суду  про відсутність повноважень у виконуючого обов'язки Міністра оборони України на видачу довіреності не ґрунтуються на вимогах Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", крім того,  зазначення в довіреності, виданій Гулевичу В.В. права на стягнення забезпечення виконання договорів, зокрема і оплату  пально-мастильних матеріалів  відповідно до бюджетних асигнувань у 2016 році, ніяким чином  не впливає на зобов'язання гаранта з виплати гарантійного платежу, оскільки, ПАТ "АЙБОКС БАНК" не є розпорядником бюджетних коштів, а тому бюджетні асигнування  Міністерства оборони України ніяким чином не стосуються зобов'язань банку.

На підставі розпорядження керівника апарату Вищого господарського суду України від 15.12.2017 № 38-р вказану касаційну скаргу передано до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, заяви) між суддями Касаційного господарського суду для розгляду касаційної скарги визначено колегію суддів у складі: Ткаченко Н.Г. - головуючий (доповідач),  Жуков С.В., Білоус В.В.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ТОВ "ВОГ АЕРО ДЖЕТ",  просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін. В обґрунтування своїх доводів ТОВ "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" зазначає, що:  Положенням про Міністерство оборони України  визначено, що директор Департаменту як керівник департаменту за дорученням Міністра оборони України представляє інтереси Міністерства оборони України у публічно - правових відносинах  на підставі довіреності  виданої Міністром оборони України,  при цьому виконуючий обов'язки Міністра оборони України не має повноважень на видачу довіреностей, оскільки  вимогу про сплату гарантії було підписано не уповноваженою особою Гулевичем В.В., на підставі довіреності виданої виконуючим обов'язки Міністра оборони України, отже, вимога про виплату банківської гарантії не відповідає вимогам законодавства та не приймається, як належно подана, враховуючи викладене, Міністерство оборони України не звернулось до банку у строк  встановлений у гарантії, при цьому, прокурор з позовом звернувся у квітні 2017,  що відповідно до вимог  ст.ст. 530, 560, 561, 563, 564, 565, 568 Цивільного кодексу України є підставою для припинення гарантії. 

Крім того,  ТОВ "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" до суду касаційної інстанції подано повідомлення про зміну назви, яке судом прийнято та відповідно здійснено зміну назви ТОВ "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" на ТОВ "Воленс Трейд".

Також, до Верховного Суду надійшов відзив ПАТ "АЙБОКС БАНК",  в якому  відповідач, посилаючись  на вимоги  ст.ст. 530, 560, 561, 563, 564, 565 Цивільного кодексу України, також вважає, що Міністерство оборони України не звернулось з вимогою про виплату гарантії у строки встановлені гарантійним договором, оскільки вимогу про виплату гарантії підписано не уповноваженою особою, що є підставою для припинення гарантії.  

Заслухавши доповідь судді Ткаченко Н.Г., переглянувши в касаційному порядку оскаржені постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність правових підстав для її часткового задоволення, з огляду на таке.

Судами обох інстанцій встановлено, що між ПАТ "АЙБОКС БАНК" (Гарант) та Міністерством оборони України (Бенефіціар) укладено гарантію від 14.12.2016 № 25931216/ WOGv, за якою ПАТ "АЙБОКС БАНК"  зобов'язався заплатити  за ТОВ "ВОГ АЕРО ДЖЕТ"  (Принципал)   Міністерству оборони України кошти, що не перевищують 4822516,35 грн., за Лотом 5,  в якості забезпечення виконання договору, який  буде  укладено між  Бенефіціаром та Принципалом згідно протоколу № 75/469/7 засідання тендерного комітету Міністерства оборони України щодо прийняття рішення про намір укласти договір  за переговорною процедурою закупівлі палива рідинного та газу; олив мастильних (нафта, вугілля і нафтопродукти) від 02.12.2016.   

Строк дії гарантії по  01 лютого 2017 року включно.
15.12.2016 між Міністерством оборони України (замовник) та ТОВ "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" (постачальник) було укладено договір №286/1/16/35 про постачання для державних потреб палива рідинного та газу: олив мастильних, для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України), за умовами якого постачальник зобов'язується постачати у 2016 році паливо рідинне та газ; оливи мастильні (нафта, вугілля і нафтопродукти) (лот 5 - паливо дизельне Євро (арктичне) або еквівалент, а саме паливо дизельне ДТ-3-К5, клас 2) (далі - продукція) для потреб Міністерства оборони України згідно Специфікації, а замовник забезпечити приймання продукції та її оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно з нижчевикладеною специфікацією. Загальна вартість продукції складає 96450327 грн.
Ціна договору становить: без ПДВ 80375272,50 грн., крім того ПДВ 16075054,50 грн. Ціна договору, що підлягає оплаті становить 96450327 грн., у тому числі податок на додану вартість, вартість вантажних робіт в місцях завантаження та транспортні витрати. Ціна договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін (пункт 3.1 договору №286/1/16/35). 
Відповідно до пункту 4.1 договору №286/1/16/35 розрахунок за фактично поставлену продукцію здійснюється протягом 30 банківських днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником до департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України належним чином оформлених документів, передбачених цим договором. 
Згідно з пунктом 5.2 договору №286/1/16/35 постачання продукції одержувачам замовника здійснює постачальник виключно за номенклатурою, у кількостях, в строки та за адресами, що зазначені в рознарядках Міністерства оборони України.
Договір вважається виконаним при умові постачання продукції не менше 99% від загального обсягу (пункт 5.5 договору №286/1/16/35).
Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2016, а в частині проведення розрахунків - до повного їх завершення (пункт 10.1 договору №286/1/16/35).

Судами встановлено, що ТОВ "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" не виконало зобов'язань за  договором поставки нафтопродуктів, у зв'язку з чим, Міністерство оборони України звернулось до ПАТ "АЙБОКС БАНК" з вимогою від 12.01.2017 № 286//8/166  щодо сплати гарантійного платежу  у розмірі 4822516,35 грн., відповідно до умов банківської гарантії від 14.12.2016 № 25931216/ WOGv. 

Вимога  від 12.01.2017 № 286//8/166  підписана Гулевичем В.В. директором Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних  ресурсів Міністерства оборони України, на підставі довіреності від 10.01.2017 № 220/16/д  виданої виконуючим обов'язки Міністра оборони України Руснаком І.С.

ПАТ "АЙБОКС БАНК" відмовив у виплаті гарантійного платежу, з посиланням на те, що  вимогу підписано не  уповноваженою особою. Зазначаючи про те, що на підтвердження повноважень Гулевича В.В. на підписання  вказаної вимоги надано дві довіреності від 05.12.2016 № 220/395/д  строк  дії якої до 31.12.2016, тобто на момент звернення з вимогою вказана довіреність була не чинною. Також, надано довіреність від 10.01.2017  № 220/16/д , яка видана Гулевичу В.В. виконуючим обов'язки Міністра оборони України, який в свою чергу не має повноважень на вказану дію.

Зважаючи на відмову відповідача виплатити суму гарантійного платежу  прокурор в особі Міністерства оборони України звернувся з позовом до господарського суду про стягнення 4 822 516, 35 грн. банківської гарантії за неналежне виконання ТОВ "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" умов договору від 15.12.2016 № 286/1/16/35  

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції посилався на вимоги ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, та виходив з того, що ТОВ "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" умов договору поставки № 286/1/16/35 від 15.12.2016 не виконано, що є підставою для  стягнення гарантійного платежу, оскільки, виконання умов договору № 286/1/16/35 від 15.12.2016 поставки дизельного пального ТОВ "ВОГ АЕРО ДЖЕТ"  було забезпечено банківською гарантією від 14.12.2016 № 25931216/ WOGv, за якою ПАТ "АЙБОКС БАНК" зобов'язався протягом 10 банківських днів безумовно та безвідклично виплатити Міністерству оборони України визначену гарантією суму.  

Суд апеляційної інстанції  скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення  про відмову  у позові, посилався на вимоги ст.ст. 246, 560, 562 ЦК України,  та на те, що вимога  № 286/8/166 від 12.01.2017 про виплату гарантійного платежу, підписана директором Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони Гулевичем В.В., не відповідає вимогам банківських гарантій, оскільки, строк дії довіреності виданої Гулевичу В.В. закінчився 31.12.2016, при цьому, у вказаній довіреності Гулевичу В.В. надано право стягнення забезпечення виконання договорів, зокрема і оплату  пально-мастильних матеріалів  відповідно до бюджетних асигнувань у 2016 році, тоді як  стягнення за банківською гарантією мало відбутись у 2017 році, а інша довіреність  від 10.01.2017 видана Гулевичу В.В. виконуючим обов'язки Міністра оборони України Руснаком І.С. не приймається судом апеляційної інстанції як документ, яким Гулевичу В.В.  надавались повноваження звертатись з відповідною вимогою, оскільки виконуючий обов'язки Міністерства оборони України не наділений повноваженнями на видачу довіреностей.

Проте колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає висновки місцевого та апеляційного господарських судів передчасними, з огляду на таке.

Згідно з приписами ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, у яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

За змістом ст. 526 ЦК Україні та ст. 193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. 

Відповідно до статті 200 ГК України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управленої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов'язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов'язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України.

Згідно ст. 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У статті 561 ЦК України врегульовано, що гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше. Гарантія не може бути відкликана гарантом, якщо в ній не встановлено інше.

Зобов'язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов'язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов'язання (ст. 562 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 563 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов'язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.

За приписами ч.1 ст. 565 ЦК України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Як вказувалось, вимога від 12.01.2017 № 286//8/166  підписана Гулевичем В.В. директором Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних  ресурсів Міністерства оборони України, на підтвердження повноважень якого надавалась  довіреність від 10.01.2017 № 220/16/д  видана виконуючим обов'язки Міністра оборони України Руснаком І.С.

При цьому, згідно ст. 8  Закону України " Про центральні органи виконавчої влади" міністр як член Кабінету Міністрів України здійснює повноваження, визначені Законом України "Про Кабінет Міністрів України", в тому числі щодо спрямування та координації діяльності центральних органів виконавчої влади. Міністр як керівник міністерства: очолює міністерство, здійснює керівництво його діяльністю; визначає пріоритети роботи міністерства та шляхи виконання покладених на нього завдань, затверджує плани роботи міністерства, звіти про їх виконання; в межах компетенції організовує та контролює виконання міністерством Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України;  забезпечує виконання зобов'язань, взятих за міжнародними договорами України; вносить Прем'єр-міністрові України пропозиції щодо призначення на посади першого заступника міністра, заступника міністра; затверджує положення про самостійні структурні підрозділи апарату міністерства; вносить Кабінету Міністрів України подання про утворення в межах граничної чисельності державних службовців та працівників апарату міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідацію, реорганізацію територіальних органів міністерства як юридичних осіб публічного права, затверджує положення про них;  8) затверджує структуру апарату міністерства і його територіальних органів;  утворює, ліквідовує, реорганізовує за погодженням з Кабінетом Міністрів України територіальні органи міністерства як структурні підрозділи апарату міністерства, що не мають статусу юридичної особи; вносить на розгляд Кабінету Міністрів України пропозиції у разі вмотивованої відмови Голови Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Голови Ради міністрів Автономної Республіки Крим, голови обласної державної адміністрації (підтримки головою обласної державної адміністрації вмотивованої відмови голови районної державної адміністрації) погодити призначення керівника територіального органу міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується міністром, керівника підприємства, установи, організації, що належить до сфери управління цього міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується міністром, про надання Кабінетом Міністрів України згоди на призначення такого керівника;  утворює, ліквідовує, реорганізовує підприємства, установи, організації, що належать до сфери управління цього міністерства, затверджує їхні положення (статути), здійснює у межах своїх повноважень інші функції з управління об'єктами державної власності; скасовує повністю чи в окремій частині акти територіальних органів міністерства; порушує в установленому порядку питання щодо заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності першого заступника, заступників міністра та державного секретаря міністерства; порушує в установленому порядку питання щодо присвоєння рангу державного службовця державному секретарю міністерства; представляє міністерство у публічно-правових відносинах з іншими органами, підприємствами, установами та організаціями в Україні та за її межами; визначає обов'язки першого заступника міністра, заступників міністра, розподіл повноважень міністра між першим заступником міністра та заступниками міністра, які вони здійснюють у разі його відсутності; залучає державних службовців та працівників територіальних органів міністерства, а за згодою керівників - державних службовців та працівників міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, місцевих органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій до розгляду питань, що належать до компетенції міністерства;  приймає рішення щодо розподілу бюджетних коштів, головним розпорядником яких є міністерство; утворює комісії, робочі та експертні групи;  скликає та проводить наради з питань, що належать до його компетенції;  підписує накази міністерства; дає обов'язкові для виконання державними службовцями та працівниками апарату міністерства доручення;  здійснює інші повноваження відповідно до Конституції України, цього та інших законів. 

Статтею  9 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" передбачено, що  Міністр має першого заступника та заступників, один з яких є заступником з питань боротьби з корупцією. Перший заступник міністра призначаються на посади та звільняються з посад Кабінетом Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України відповідно до пропозицій відповідного міністра. У разі звільнення міністра перший заступник міністра та заступники міністра звільняються з посад Кабінетом Міністрів України. Особа, яка призначається на посаду першого заступника міністра чи заступника міністра, повинна відповідати вимогам до членів Кабінету Міністрів України, передбаченим Законом України "Про Кабінет Міністрів України". Перший заступник міністра, заступники міністра дають обов'язкові для виконання державними службовцями та працівниками апарату міністерства та його територіальних органів (у разі утворення) доручення. Посади першого заступника міністра та заступників міністра належать до політичних посад, на які не поширюється трудове законодавство та законодавство про державну службу. Соціальне та інше забезпечення першого заступника міністра, заступників міністра здійснюється в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про Кабінет Міністрів України" для членів Кабінету Міністрів України. 

Згідно Наказу  Міністерства оборони України від 30.12.2016  № 278 КП, у зв'язку з відпусткою, тимчасове виконання обов'язків Міністра оборони України з 31 грудня 2016 року покладено на першого заступника Міністра оборони України Руснака І.С., яким і було видано довіреність Гулєвичу В.В.  для стягнення  забезпечення виконання договорів на закупівлю продукції (товарів), в тому числі і нафтопродуктів.

Тобто, фактично з вищезазначеного можна дійти висновку, що на час перебування у відпустці першого заступника Міністра оборони України Руснака І.С. було наділено  повноваженнями Міністра оборони України, згідно  Закону України "Про центральні органи виконавчої влади". Крім того, враховуючи вимоги ст. 9 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" заступники міністра дають обов'язкові для виконання державними службовцями та працівниками апарату міністерства та його територіальних органів (у разі утворення) доручення.

Таким чином, для правильного вирішення спору, з огляду на вимоги ч. 1 ст. 4^7 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних рішень) щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього ж Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суди мали врахувати вищезазначені норми матеріального права та встановити дійсний зміст цивільних прав та обов'язків сторін відповідно до законодавства та умов гарантії від 14.12.2016 № 25931216/ WOGv, на підставі якої виникли правовідносини між позивачем та відповідачем, а також, належним чином з'ясувати обсяг повноважень осіб на звернення  з вимогою про оплату гарантії та  встановити  наявність/відсутність  підстав для відмови у задоволенні вимоги щодо сплати гарантії. 

При цьому, принцип повноти оцінки доказів, який був передбачений ч. 1 ст. 43 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017), означає, що суд зобов'язаний був дослідити й оцінити всі зібрані у справі докази, які є допустимими. 

Разом з тим, обмежившись лише формальним посиланням на ст. 33 ГПК України (в редакції, чинній до 15.12.2017), та зазначивши, що директор  Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України Гулєвич В.В., на момент звернення з вимогою від 12.01.2017 був наділений відповідними повноваженнями, у зв'язку з чим відхиляючи доводи відзиву відповідача на позов, суд не звернув належної уваги на те, що у відзиві відповідач посилався саме на те, що насамперед у  першого заступника Міністра оборони України Руснака І.С. були відсутні повноваження на видачу довіреності від 10.01.2017, а тому відповідач вважав, що директор  Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України Гулєвич В.В.  не мав повноважень на звернення з вимогою про виплату гарантії. 

На вказані обставини суд першої інстанції не звернув належної уваги  та не прийняв або відхилив доводи відповідача щодо  наявності/відсутності повноважень у першого заступника Міністра оборони України Руснака І.С., відповідно до Закону України "Про центральні органи виконавчої влади".

Суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення про відмову у позові, саме і посилався на  відсутність повноважень у виконуючого обов'язки Міністра оборони України Руснака І.С. на видачу довіреності від 10.01.2017 № 220/16/д, але при цьому, не звернув належної уваги на  приписи Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", саме, якими визначено повноваження Міністра  та його заступників, обмежившись лише  посиланням на Положення про Міністерство оборони України та визначивши лише  державного секретаря Міністерства оборони України, як особу, яка може представляти міністерство у цивільно - правових відносинах, у зв'язку з чим дійшов до передчасних висновків про те, що вимогу від 12.01.2017 підписано не уповноваженою особою. 

Крім того, посилання апеляційного суду на те, що у іншій довіреності  від 05.12.2016 № 220/395/д Гулевичу В.В. надано право стягнення забезпечення виконання договорів, зокрема і оплату  пально-мастильних матеріалів  відповідно до бюджетних асигнувань у 2016 році, тоді як  стягнення за банківською гарантією мало відбутись у 2017 році,  є безпідставними, оскільки на момент звернення вказана довіреність була не чинною, а враховуючи приписи ст. 2 Бюджетного кодексу,  та те, що ПАТ "АЙБОКС БАНК" не є бюджетною установою, тому,  в даному випадку, вказані приписи не розповсюджуються на зобов'язання виплати банком гарантійного платежу.

Отже, з'ясування вказаних обставин є важливим для правильного вирішення даного спору, оскільки без встановлення судами наявності/відсутності повноважень  не можливо  встановити наявність обставин та підстав  для  оплати банком суми гарантії, зважаючи на вимоги ст.ст. 560, 561, 563, 564, 565  ЦК України. 

Колегія суддів Касаційного господарського суду зауважує, що судове рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив спір відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. 

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України (у редакції, чинній на момент винесення оскаржуваних судових рішень) господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 

Принцип повноти оцінки доказів, що був передбачений ч. 1 ст. 43 ГПК України, означає, що суд зобов'язаний дослідити й оцінити всі зібрані у справі докази, які є допустимими. 

Вимоги зазначених процесуальних норм судами попередніх інстанцій при розгляді даної справи не були виконані у повному обсязі, внаслідок чого неповно з'ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення даного спору, зокрема судами не встановлено та не досліджено: зміст цивільних прав та обов'язків сторін відповідно до законодавства та умов гарантії від 14.12.2016 № 25931216/ WOGv, на підставі якої виникли правовідносини між позивачем та відповідачем, а також, належним чином не з'ясували  обсяг повноважень осіб на звернення  з вимогою про оплату гарантії та  не встановили  наявність/відсутність  підстав для відмови у задоволенні вимоги про оплату гарантії.

Враховуючи викладене та беручи до уваги передбачені ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017) межі перегляду справи в касаційній інстанції, які не дають їй права права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів у даній справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. 

Під час нового розгляду справи суду необхідно: врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін; з'ясувати зміст цивільних прав та обов'язків сторін відповідно до умов гарантії від 14.12.2016 № 25931216/ WOGv, а також, належним чином з'ясувати  обсяг повноважень осіб на звернення  з вимогою про оплату гарантії та встановити  наявність/відсутність  підстав для відмови у задоволенні вимоги про сплату гарантії.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ГПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017), вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Оскільки Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що судові рішення у справі № 910/6813/17 підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат, відповідно до ст. 129 ГПК України (редакції, чинній з 15.12.2017) судом не здійснюється. 

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України (редакції, чинній з 15.12.2017), Суд, -                                           

П О С Т А Н О В И В : 

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково. 

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2017 у справі                           №     910/6813/17 скасувати. 

Справу № 910/6813/17 направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя                                                                          Ткаченко Н.Г.   

Судді:                                                                                                   Білоус В.В.

                                                                                                             Жуков С.В.