ПОСТАНОВА
Іменем України

23 травня 2018 року 
м. Київ
справа №П/811/2085/15
адміністративне провадження №К/9901/9617/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28.01.2016 (суддя Жук Р.В.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016 (колегія суддів у складі: Туркіної Л.П., Дурасової Ю.В., Коршуна А.О.) у справі № П/811/2085/15 за позовом ОСОБА_1 до апеляційного суду Кіровоградської області, третя особа: Державна судова адміністрація України, про визнання дій протиправними та стягнення суддівської винагороди, 

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до апеляційного суду Кіровоградської області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив: визнати протиправними дії відповідача в обмеженні суддівської винагороди 15 мінімальними заробітними платами та недоплаті суддівської винагороди за період з вересня по грудень 2014 року; стягнути з апеляційного суду Кіровоградської області суддівську винагороду за період з вересня по грудень 2014 року в сумі 10 192 грн. 
 
Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28.01.2016, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом голови апеляційного суду Кіровоградської області від 23.07.2013 № 299-ЗП ОСОБА_1 зараховано до складу апеляційного суду Кіровоградської області безстроково. Підстава: Постанова Верховної Ради України від 23.05.2013 № 306-VІI.

Постановою Верховної Ради України від 25.12.2014 № 59-VІIІ позивач звільнений у відставку.

Виплата суддівської винагороди позивачу здійснювалась відповідно до Закону України від 31.07.2014 № 1622-VII Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон № 1622-VII), яким Прикінцеві положення Закону України від 16.01.2014 № 719-VІІ «Про Державний бюджет України на 2014 рік» доповнено пунктом 6-4, що визначав максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Відмовляючи  в  задоволенні  позову суд  першої  інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про правомірність застосування відповідачем Закону № 1622-VII при виплаті позивачу суддівської винагороди.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій позивач звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить вищезазначені судові рішення скасувати та справу направити для подальшого судового розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що  суди визнали правомірним факт обмеження йому виплат, пославшись на необхідність захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, застосувавши як належний доказ практику Європейського суду, яка до даних правовідносин застосуванню не підлягає. Також просив врахувати, що з 01.01.29015 у нього настало право на відшкодування недовиплачених сум, оскільки подальшу дію Закону скасовано.     

Державна судова адміністрація України у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, прийнятими з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Положеннями пункту 14 статті 92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинство і статус суддів визначаються виключно законами України.

Частиною першою статті 129 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній до 01.01.2015, передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин другої та третьої статті 129 цього Закону суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці. Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат. 

31.07.2014 прийнято Закон України № 1622-VII Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон № 1622-VII), підставою чого стала складна економічна ситуація, що склалася в України в 2014 році,  для зміцнення боєздатності країни, забезпечення відновлення інфраструктури Донецької і Луганської областей та відповідно до проекту Меморандуму про економічну та фінансову політику між Україною та Міжнародним валютним фондом, де як попередній захід для отримання наступного траншу від Міжнародного валютного фонду є ухвалення нових змін до бюджету.

Законом № 1622-VII Прикінцеві положення Закону України від 16.01.2014 № 719-VІІ «Про Державний бюджет України на 2014 рік» доповнено пунктом 6-4, яким  обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Визначене Законом № 1622-VII обмеження максимального розміру суддівської винагороди застосовується не до складових суддівської винагороди, а до її загальної суми, нарахованої відповідно до вимог статті 129 Закону № 2453-VI.

Разом з тим, відповідно до частин другої та третьої статті 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Держава прагне до збалансованості бюджету України.

Крім того, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26.12.2011№ 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через можливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Отже, такі заходи можуть бути обумовлено необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно частини першої статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

При цьому, судами попередніх інстанцій зазначено, що під час судового розгляду Кіровоградський окружний адміністративний суд ухвалою від 11.08.2015 звернувся до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності положення Закону № 1622-VII Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 719-VII, яке було доповнено пунктом 6-4, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати частині другій статті 19, статті 21, частинам другій та третій статті 22, частинам першій та другій статті 24, статтям 33, 64 та 126 Конституції України.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 02.10.2015 № 19 відмовлено у зверненні до Конституційного суду України із вказаним поданням, оскільки Конституційний Суд України сформував сталу позицію щодо розгляду справ стосовно перевірки положень закону про Державний бюджет України на відповідність нормам Конституції України: «Відповідно до частини першої статті 96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період. Таким чином, закони про Державний бюджет України мають визначений Конституцією України строк дії, і після закінчення бюджетного року їх норми втрачають чинність. Правову позицію щодо цього Конституційний Суд України сформулював в ухвалах від 29.04.1998 № 22-у/98, від 13.04.2000 № ЗІ-у/2000, від 27.12.2001 № 39-у/2001, від 21.03.2002 № 11-у/2002, від 18.03.2010 № 21-уп/2010" (абзац другий пункту 3.2 ухвали Конституційного Суду України від 27.09.2011 № 44-у/2011).

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності протиправності в діях відповідача та підстав для задоволення позовних вимог. 

Отже, суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін. 

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28.01.2016 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016 у справі № П/811/2085/15 залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.
Головуюча суддя: | | І.Л. Желтобрюх
Судді: | | О.В. Білоус
| | Т.Г. Стрелець