Постанова
Іменем України
 
27 червня 2018 року
м. Київ
справа № 583/3262/16
провадження № 61-26694св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідач - ОСОБА_6, 
представник відповідача - ОСОБА_7,
третя особа - ОСОБА_8,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Сумської області від 27 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кононенко О. Ю., Криворотенка В. І., Хвостика С. Г.,
ВСТАНОВИВ :
У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, в якому просив: розірвати договір довічного утримання, укладений 13 серпня 2014 року між ним та відповідачем; скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0796 га, за адресою: АДРЕСА_1, проведену на ім'я ОСОБА_6 на підставі договору довічного утримання; скасувати заборону на відчуження вказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку; визнати за ним право власності на даний житловий будинок з господарськими спорудами і земельну ділянку.
Позов мотивовано тим, що позивач був власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.
13 серпня 2014 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого вартість утримання оцінено на суму             300 грн щомісячно.
На момент укладення вказаного договору, у зв'язку з погіршенням стану здоров`я позивач не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. 
З 18 по 29 серпня 2014 року перебував на лікуванні в комунальному закладі «Охтирська центральна районна лікарня» та в подальшому йому була призначена 1 група інвалідності.
Позивач посилається на те, що умови договору довічного утримання відповідач належним чином не виконує, догляд та піклування за ним не здійснює, створює нестерпні умови проживання, що є підставою для розірвання вказаного договору. 
Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 31 липня 2017 року  у складі судді Ільченко В. М. у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено факт неналежного виконання відповідачем обов'язків за договором довічного утримання.
Рішенням апеляційного суду Сумської області від 27 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. 
Розірвано договір довічного утримання, укладений 13 серпня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори Багацькою О. М.
У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідачем не надано доказів належного виконання нею, як набувачем зобов'язань за укладеним договором, зокрема щодо надання матеріальної допомоги на утримання позивача, щотижневого забезпечення продуктами харчування, надання побутових послуг, забезпечення ліками та надання медичної допомоги, що є підставою, відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК Українидля розірвання договору довічного утримання.
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене ним рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.   
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач у справі повинен був довести факт невиконання або неналежного виконання відповідачем умов договору довічного утримання. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження  вказаного факту ним не надано. 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про порушення набувачем умов договору в частині їх невиконання або неналежного виконання лише на припущеннях та викладених обставин самим позивачем, що є порушенням цивільно-процесуальних норм.
Апеляційний суд безпідставно та необґрунтовано відмовив в прийняття в якості доказування покази свідків, посилаючись на те, що вони є родичами або знайомими відповідача. 
Суд апеляційної інстанції взагалі не врахував тієї обставини, що з боку позивача відсутні будь-які докази невиконання або неналежного виконання умов договору, а в оцінці доказів відповідача взагалі відмовлено, чим надано перевагу одних доказів перед іншими доказами, чим порушено принцип змагальності сторін.
Апеляційним судом не надано об'єктивної оцінку зібраним у справі доказам, безпідставно відмовлено в оцінюванні доказів відповідача та неправильно застосовано норм матеріального права, що призвело до постановлення необґрунтованого рішення.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення суду апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року
№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення 
змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
17 травня 2018 року справу передано Верховному Суду.
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 не погодився з доводами відповідача та просив залишити без змін рішення апеляційного суду, посилаючись на його законність і обґрунтованість.
Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили. 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржується, тому не переглядається у цій частині колегією суддів у касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості. 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Судом установлено, що позивач був власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.
13 серпня 2014 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено договір довічного утримання, відповідно до умов якого, позивач передав у власність відповідачу належний йому житловий будинок з побутовими спорудами загальною корисною площею 155,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, надану для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва загальною площею 0,0796 га за цією ж адресою. 
Відповідач зобов'язувалась: здійснювати матеріальне забезпечення позивача з утримання (догляду) щомісячно, на суму, визначену сторонами договору в розмірі 300 грн; забезпечувати його житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку (при цьому у обох сторін є право користування допоміжними приміщеннями та службами житлового будинку); забезпечувати щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід і вечеря). У разі спорів з приводу достатності харчування, раціон складає дієтолог чи лікар. Вартість продуктів складає 150 грн на місяць; надавати позивачу побутові послуги (прання постільної білизни - один раз на 14 днів, послуги перукарні один раз на місяць, ремонт побутової, а також аудіо -, відеотехніки, тощо) на суму, визначену сторонами в розмірі 30 грн на місяць; забезпечувати належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів на середню суму 30 грн на місяць, чи 360 грн на рік.
Підпунктом 3.1.2 пункту 3.1 визначено право відчужувача вимагати розірвання договору у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків за цим договором.  
Звернувшись до суду з даним позовом, позивач вказував на невиконання зазначених умов договору відповідачем, що вважав достатньою підставою для розірвання договору довічного утримання. 
Статтею 746 ЦК Українивстановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Відповідно до договору довічного утримання істотними умовами договору є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг, виконання різних видів ремонтних робіт, забезпечення медичною допомогою, забезпечення харчуванням.
За змістом частини першої статті 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду:  на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. 
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
Суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували належне виконання відповідачем своїх обов'язків, визначених пунктом 2 (утримання та догляд) договору довічного утримання, зокрема щодо надання матеріальної допомоги на утримання позивача, щотижневого забезпечення продуктами харчування, надання побутових послуг, забезпечення ліками та надання медичної допомоги.
З урахуванням встановлених обставин та на підставі належної оцінки зібраних у справ доказів, як кожного окремо, так і у їх сукупності, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми статей 755, 756 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання договору довічного утримання, оскільки всупереч укладеного між сторонами договору відповідач, як набувач майна, не виконувала зобов'язань щодо забезпечення позивача грошима, їжею, ліками та доглядом. 
Безпідставними є доводи відповідача про те, що вона належним чином виконувала зобов'язання за договором довічного утримання, а саме: забезпечувала позивача продуктами харчуванням та медичними препаратами, оскільки вказані обставини вже були предметом дослідження та судом апеляційної інстанції їм надана оцінка на підставі належних і допустимих доказів, а суд касаційної інстанції відповідно до статті 400 ЦПК Українине здійснює переоцінку цих доказів.
Апеляційний суд правильно виходив з того, що надані суду відповідачем копії квитанцій про перерахування грошових коштів позивачу не свідчить про належне виконання умов оспорюваного договору, оскільки грошові кошти позивачу на картковий рахунок почали перераховуватись лише з 11 жовтня 2016 року, а позов пред'явлено до суду - 19 жовтня 2016 року.
Аргументи касаційної скарги позивача висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких апеляційний суд виходив, задовольняючи позов та мотивами, за яких скасував рішення місцевого суду.
Посилання в касаційній скарзі на неправильне застосування апеляційної інстанції норм матеріального права спростовуються змістом наведених вище норм матеріального закону, які апеляційним судом застосовано правильно.
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Сумської області від 27 вересня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про розірвання договору довічного утримання залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                  В. С. Висоцька
                                                                 
  В. В. Пророк
 
  І. М. Фаловська