Постанова
Іменем України
 
01 серпня 2018 року
 
м. Київ
 
справа № 753/23324/15-ц
 
провадження № 61-8914св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,                      
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_3,
представник позивача - ОСОБА_4,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва                    від 31 травня 2016 року у складі судді Комаревцевої Л. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Гаращенка Д. Р.,

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк»), у якому просила стягнути з банку на свою користь грошові кошти у загальній сумі 74 786,30 дол. США.
Позовна заява мотивована тим, що 27 грудня 2012 року між                       ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» в особі відділення банку у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим був укладений договір (вклад «Стандарт, 24 міс.»), за умовами якого вкладник передає, а банк отримує грошові кошти у сумі 60 000 дол. США на строк 24 місяці, до 27 грудня               2014 року включно. Процентна ставка за вкладом становить 10 % річних. Мінімальний строк вкладу становить 6 місяців.
Зазначає, що на виконання умов договору 27 грудня 2012 року вона внесла на депозит банку грошові кошти у сумі 60 000 дол. США.
У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до банку з вимогою про розблокування відповідного рахунка, відкритого за договором, проте отримала від відповідача лист, у якому ПАТ «КБ «ПриватБанк» зазначило, що філія банку припинила свою діяльність в Автономній Республіці Крим. Оскільки грошові кошти не повернуто, просила позов задовольнити.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено.
Стягнуто з ПАТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 на виконання договору від 27 грудня 2012 року 74 786,30 дол. США, з яких 60 000 дол. США сума вкладу за договором, 14 786,30 дол. США проценти, нараховані на суму вкладу, та судовий збір в розмірі 6 090 грн.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку.Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Оскільки стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ «КБ «ПриватБанк», яке як юридична особа зобов'язане виконати умови договору. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов'язків за укладеним і дійсним договором.
У жовтні 2016 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не довела факту укладення договору банківського вкладу між сторонами, факту внесення заявленої суми грошових коштів на рахунок. Судове рішення ухвалено за копіями документів, доданих до матеріалів позовної заяви. Копія платіжного доручення не містить підпису клієнта, а тому не відповідає вимогам Інструкції про ведення касових операцій банками в України та не є належним доказом. Не встановлено обставин наявності грошових коштів на рахунках позивача. Філія банку, в якому було укладено депозитний договір, припинила свою діяльність згідно з постановою Національного Банку України від 06 травня 2014 року № 260. 
Повернення коштів позивачу не є можливим через те, що відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПриватБанк» на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, оскільки після окупації території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя виконання зобов'язань за укладеними ПАТ КБ «ПриватБанк» в Криму договорами депозитного вкладу, окупаційна влада поклала на Автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників» за рахунок майна банку, яке знаходиться на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя.
Також неправильно вирішено питання щодо стягнення відсотків за договорами банківського вклад у розмірі, заявленому позивачем, оскільки, в разі продовження строку вкладу проценти за кожний повний строк вкладу сплачуються у повному обсязі, а проценти за останній строк вкладу, який на момент розірвання договору, ще не сплив нараховуються за зниженою процентною ставкою.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року справу                                                   № 753/23324/15-ц призначено до судового розгляду. 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності              15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 22 лютого 2018 року справу № 753/23324/15-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. 
У липні 2018 року представник ОСОБА_3  - ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив залишити її без задоволення,                   а судові рішення без змін.
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Суди встановили, що 27 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» в особі відділення банку у місті Сімферополі, був укладений договір (вклад «Стандарт, 24 міс.»), за умовами якого вкладник передає, а банк отримує грошові кошти у сумі 60 000 дол. США строком на 24 місяці, до 27 грудня 2014 року включно. 
Процентна ставка за вкладом становить 10 % річних. Мінімальний строк вкладу становить 6 місяців.
На виконання умов договору 27 грудня 2012 року позивач внесла на депозит грошові кошти в сумі 60 000 дол. США.
Відповідно до п. 2 договору нарахування процентів на суму вкладу починається з дня, наступного за днем надходження грошей в банк,                        і здійснюється за кожен календарний день. За день, коли вклад повертається, проценти не нараховуються. Пунктом 3 договору визначено, що виплата суми нарахованих відсотків проводиться банком в строки, визначені періодами нарахування відсотків.  
У червні 2015 року ОСОБА_3 направила на адресу ПАТ «КБ «ПриватБанк» письмову претензію до договору вкладу                                                   № SAMDN25000731815710, в якій позивач звернулась до банку з вимогою про розблокування відповідного рахунка, відкритого за договором. Банк надав відповідь, зазначивши про припинення діяльності філії банку на території Автономної Республіки Крим.
У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до банку із заявою про повернення коштів, яку залишено без задоволення, кошти не повернуто.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншим нормативно-правовим актам у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Згідно із статтею 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Згідно із пунктом 5 постанови Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя» зобов'язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території Автономної Республіки Крим та                          м. Севастополя - філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк».
Відповідно до пункту 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення                                           № 516), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних             і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту)                   з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
У пункті 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцією (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис штамп «вечірній» чи «післяопераційний» час - а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
Виходячи з аналізу положень статті 1059 ЦК України у поєднанні з пунктом 1.4 Положення № 516 та пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції                             № 174, можна дійти висновку про те, що письмова форма договору  банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки  або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція  (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-96цс14, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 06 липня 2016 року у справі № 6-127цс16.
Колегія суддів погоджується з висновками попередніх інстанцій про те, що між сторонами дотримана письмова форма банківського вкладу.
Відповідно до частини другої статті 1060 ЦК України за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.
Разом з тим згідно з частиною четвертою статті 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад (депозит), застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу в банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
Відповідно до статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.
Згідно з частиною першою статті 1075 ЦК України договір банківського рахунка також підлягає розірванню за заявою клієнта у будь-який час.
Однак, всупереч вимогам вказаних норм матеріального права взятих на себе зобов'язань за договором банківського вкладу банк не виконав, грошові кошти позивачу не повернув, а тому суди дійшли правильного висновку про безпідставність неповернення банківського вкладу позивачу у зв'язку з окупацією Автономної Республіки Крим та припиненням діяльності банку на окупованій території. Між сторонами дотримано письмову форму договору банківського вкладу. Припинення діяльності відокремлених структурних підрозділів банку на окупованій території Автономної Республіки Крим не може бути підставою для звільнення відповідача від виконання зобов'язань за укладеним договором банківського вкладу.
Доводи касаційної скарги про те, що позивач не довела факт укладення договору банківського вкладу між сторонами, факт внесення заявленої суми грошових коштів на рахунок, колегія суддів відхиляє.
Під час перегляду справи в апеляційному порядку на підтвердження вимог позивача суд оглянув оригінал договору, оригінал платіжного доручення про внесення коштів, які містять всі необхідні реквізити.
Не заслуговують на увагу доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» про неможливість повернення коштів, через те, що відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПриватБанк» на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, оскільки після окупації території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя виконання зобов'язань за укладеними ПАТ КБ «ПриватБанк» в Криму договорами депозитного вкладу окупаційна влада поклала на Автономну некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників» за рахунок майна банку, яке знаходиться на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. Припинення діяльності відокремлених структурних підрозділів банку не можуть бути підставою для звільнення від виконання зобов'язань, визначених вказаних договором, оскільки діяльність ПАТ «КБ «ПриватБанк» як юридичної особи не припинена.
Аргументи касаційної скарги про те, що суд неправильно вирішили питання щодо стягнення відсотків за договором банківського вкладу, колегія суддів відхиляє.
Відповідно до пункту 7 договору, якщо вкладник вимагає розірвати договір до закінчення мінімального строку вкладу, вказаного в п. 1 договору, з дати початку/продовження строку вкладу клієнту повертається вся сума вкладу та виплачуться проценти, нараховані по ставці вкладу «на вимогу» за фактичний строк користування вкладом. 
При поверненні вкладу за ініціативою клієнта після закінчення мінімального строку вкладу з початку/продовження строку вкладу, але до закінчення строку вкладу клієнту повертається вся сума вкладу та виплачуються проценти, нараховані виходячи з діючої процентної ставки по вкладу, помноженої на коефіцієнт 0,5.
Суд апеляційної інстанції надав оцінку такому доводу відповідача, зазначивши обґрунтований розрахунок відсотків та вказав, що стягненню підлягають проценти за користування депозитом за період з 28 грудня                2012 року до 27 грудня 2014 року (мінімальний строк вкладу), що становить 12 000 дол. США, та за період з 28 грудня 2014 року до 01 грудня 2015 року(фактичний строк користування вкладом), що становить 2 786,30 дол. США.
Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи,                       а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня                  2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ПАТ «КБ «ПриватБанк» та залишення без змін рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року і ухвали Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані. 
 
Керуючись статтями 400, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва                     від 31 травня 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва                            від 22 вересня 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді | Н. О. Антоненко
| В. І. Журавель   В. І. Крат    В. П. Курило